Vreau să încep cu un experiment.
Voi rula 3 filmulețe cu o zi ploioasă.
Dar am înlocuit sunetul în unul dintre ele
și în loc de ploaie,
am adăugat sunetul de bacon prăjit.
Aș vrea să va gandiți bine în care este bacon.
(Plouă)
În regulă.
De fapt...
Am mințit.
În toate trei este bacon.
(Baconul sfârâie)
(Aplauze)
Scopul meu nu e să vă fac poftă
de câte ori vedeți o scenă ploioasă,
ci să vă demonstrez cum creierul este păcălit.
Nu căutam precizie.
Așa că în privința amăgirii,
aș vrea să citez unul din scriitorii mei favoriți.
În Decăderea minciunii, Oscar Wilde spune
că arta de prostă calitate vine din copierea naturii și realism;
iar arta de calitate e generată de minciună și amăgire,
din minciuni frumoase.
Deci, când vă uitați la un film
și sună un telefon,
de fapt nu sună.
E adăugat ulterior în postproducție.
Toate sunetele pe le auziți sunt false.
Totul, cu excepția dialogului, e fals.
Cand vă uitați la un film și vedeți o pasăre dând din aripi
(Fâlfâit)
Nu au înregistrat pasărea.
Sună mai realist dacă înregistrezi o hârtie
sau scuturi mănuși de bucătărie.
(Fâlfâit)
O țigară care arde
(Țigară azând)
sună mai autentic
daca iei o minge Saran Wrap
și îi dai drumul.
(o minge Saran Wrap este eliberată)
Pumni?
(Pumn)
Hai încă o dată...
(Pumn)
Cel mai adesea e realizat prin înfigerea unui cuțit în legume,
de obicei în varză.
(varză străpunsă de un cuțit)
Următorul sunet – oase rupte.
(Oase rupte)
Nimeni nu a fost rănit.
De fapt sunt rupte
tije de țelină sau salată înghețată
(tije de țelină sau salată înghețată rupte)
(Râsete)
Să produci sunetele potrivite nu e atât de ușor
ca un drum la supermarket
la raionul de legume.
Deseori e mai complicat de-atât.
Hai să inversăm
realizarea unui efect sonor.
Una din poveștile mele favorite este legată de Frank Serafine.
El a contribuit la biblioteca noastră
și e un foarte bun designer audio pentru Tron, Star Trek și altele.
Era membru al echipei Paramount când au câștigat Oscarul pentru sunet
pentru Vânatoarea lui Octombrie Roșu.
În acest film clasic din anii 90 despre Războiul Rece,
li s-a cerut să creeze sunetul produs de elicea unui submarin.
Aveau o mică problemă:
nu găseau un submarin în West Hollywood.
Așa că...
au mers la piscina unui prieten,
iar Frank a facut o săritură bomba în apă.
Au plasat un microfon în apă
și altul la suprafața apei.
Ascultați cum se aude microfonul din apă.
(Plonjare)
Adăugând microfonul deasupra, Suna cam așa:
(Stropi de apă)
Au luat sunetul, au coborât o octavă,
ca și cum ai încetini o înregistrare.
(Stropi de apă cu o octavă mai jos)
Și apoi au șters multe din frecvențele înalte.
(Stropi de apă)
Și au mai coborât încă o octavă.
(Stropi de apă cu o octavă mai jos)
Au adaugat puțin din sunetul stropilor
de la microfonul de la suprafață.
(Stropi de apă)
printr-o buclă repetitivă,
au obținut asta:
(Elicea învolburează apa)
Deci, creativitatea și tehnologia își dau mâna pentru a crea iluzia
că ne aflăm în interiorul unui submarin.
Odată sunetele create
și sincronizate cu imaginea,
vrei ca ele să fie o parte vie a poveștii.
Un mod ar fi să adaugi un ecou.
E primul instrument audio despre care o să vorbesc.
Reverberație, sau ecou este continuarea sunetului
după ce acesta a încetat.
E ca și cum
reflecția materialelor,
a obiectelor și a pereților împresoară sunetul.
Să luăm de exemplu sunetul unei împușcături.
Sunetul original este mai scurt de o secundă
(Împușcătură)
Adăugând ecoul,
putem face să pară că sunetul a fost înregistrat în baie.
(Împușcătură cu ecou în baie)
Sau ca și cum ar fi înregistrat într-o capelă sau biserică.
(Ecoul împușcăturii în biserică)
Sau într-un canion.
(Ecoul împușcăturii în canion)
Ecoul ne oferă multe informații
despre spațiul dintre ascultător și sursa originală.
Dacă sunetul reprezintă gustul,
atunci ecoul este mirosul sunetului.
Dar ecoul poate face mai mult.
Ascultând un sunet
cu mai puțină reverberație decât a acțiunii de pe ecran
ne va sugera imediat
că ascultăm un comentator,
un narator obiectiv care nu participă la acțiune.
De asemenea, momentele intime în cinema
adesea au ecou zero,
ca și cum cineva ar șopti în urechea noastră.
La cealaltă extremă,
adaugând mult ecou unei voci
ne duce cu gândul la o retrospectivă,
sau putem fi în gândurile unui personaj
sau că ascultăm vocea lui Dumnezeu.
Sau, chiar mai puternic în film,
Morgan Freeman.
(Râsete)
Deci...
(Aplauze)
Dar ce alte instrumente
sunt folosite de creatorii de sunet?
Unul foarte important.
Este liniștea.
Câteva momente de liniște ne fac să fim atenți.
În lumea vestică,
nu suntem obișnuiți cu liniștea verbală.
E considerată incomodă sau nepoliticoasă.
Deci liniștea care precedă comunicarea
poate crea multă tensiune.
Imaginați-vă un important film de la Hollywood,
cu multe explozii și arme automate.
Zgomotul încetează pentru un timp.
Într-un fel yin-yang,
liniștea are nevoie de zgomot, iar zgomotul de liniște,
pentru ca fiecare să aibă efect.
Dar ce înseamnă liniștea?
Ei bine, depinde de cum este utilizată în fiecare film.
Liniștea ne poate plasa în mintea unui personaj,
sau poate provoca un gând.
Deseori asociem liniștea cu...
contemplare,
meditație,
adâncire în gânduri.
Departe de a avea un singur înțeles,
liniștea devine o pânză goală
pe care spectatorul e invitat să-și picteze propriile gânduri.
Vreau sa subliniez că nu există liniște.
Știu că pare cea mai pretențioasă afirmație facută la TED Talk.
Dar, chiar dacă intrăm într-o cameră fără ecou
și fără zgomot din exterior,
tot vei putea auzi cum sângele îți pompează în vene.
În cinema, tradițional, nu a existat niciodată un moment de liniște
din cauza zgomotului de la proiector.
Chiar azi cu sunet Dolby,
dacă asculți în jur, nu există moment de liniște.
Întotdeauna există un zgomot.
Deci, dacă nu există liniște,
ce folosesc creatorii de sunet?
Ca sinonim, folosesc sunetul de ambianță.
Ambianța e sunetul din fundal
specific fiecărei locații.
Fiecare locație are un sunet unic,
fiecare cameră are un sunet unic,
care e numit tonul camerei.
Iată o înregistrare a unei piețe din Maroc.
(Voci, muzică)
Și o înregistrare din Times Square, New York.
(Zgomot de trafic, claxoane, voci)
Tonul camerei se obține prin însumarea
tuturor zgomotelor din interior: ventilație, încălzire, frigider.
Iată o înregistrare a apartamentului meu din Brooklyn.
(Ventilație, boiler, frigider, trafic stradal)
Ambianțele funcționează în cel mai primar mod.
Se adresează direct subconștientului.
Ciripitul păsărilor la fereastră indică normalitate,
poate pentru că noi, ca specie,
ne-am obișnuit cu asta de milioane de ani.
(Ciripit)
Pe de altă parte, zgomotul industrial
a apărut mai recent.
Chiar și așa, mie personal îmi place.
A fost folosit de unul din idolii mei, David Lynch,
și sunetistul acestuia, Alan Splet.
Adesea zgomotul industrial are conotații negative.
(Zgomot de mașini)
Efectele sonore pot marca memoria noastră emoțională.
Ocazional, pot fi atât de semnificative
încât devin un personaj al filmului.
Tunetul poate indica intervenție divină ori furie.
(Tunet)
Clopotele bisericii ne amintesc de trecerea timpului,
poate de propria mortalitate.
(Clopotele sună)
Sticla spartă poate indica sfârșitul unei relații
sau a unei prietenii.
(Sticlă spartă)
Oamenii de stiință cred că sunetele disonante,
de exemplu alămuri sau instrumente de suflat ce se aud foarte tare,
ne duc cu gândul la răgetul animalelor din natură
creând iritație sau frică.
(Instrumente de suflat)
Am vorbit până acum despre sunetele de pe ecran.
Însă uneori proveniența unui sunet nu poate fi văzută.
Numim asta sunete din afara ecranului,
sau „acusmatice”.
Sunetele acusmatice –
termenul „acusmatic” vine de la Pitagora din Grecia Antică,
care mulți ani a predat în spatele unei cortine,
fără a se arăta discipolilor.
Cred ca acest matematician și filozof credea că,
în acest fel,
studenții vor fi mai atenți la voce,
la cuvintele lui și sensul acestora,
decât dacă îl văd vorbind.
Ca Vrăjitorul din Oz,
sau Big Brother-ul din 1984,
separând vocea de sursă,
separând cauza de efect
se creează un sentiment de omniprezență, panoptic,
și de aici autoritatea.
Există o adevărată tradiție a sunetului acusmatic.
Călugărițele în Roma și Veneția
obișnuiau să cânte în galerii aproape de tavan,
creând iluzia că ascultăm îngerii din cer.
Richard Wagner a creat orchestra ascunsă
plasată între public și scenă cu un nivel mai jos.
Sau, Aphex Twin, ascunzându-se în colțurile întunecate ale cluburilor.
Cred că toți acești maeștrii știau
că dacă ascunzi sursa, sporești misterul.
S-a văzut în cinema iar și iar,
cu Hitchcock și Ridley Scott în Alien.
Să auzi un sunet fără să-i știi sursa
va crea un fel de tensiune.
De asemenea, poate minimaliza anumite restricții ale regizorilor
și pot arăta ceva ce nu a fost în timpul filmărilor.
Și chiar dacă asta sună puțin teoretic,
o să rulez un flim.
(O jucărie scârțâie)
(Mașină de scris)
(Tobe)
(Ping-pong)
(Cuțitele sunt ascuțite)
(Placă zgâriată)
(Sabia taie)
(O femeie țipă)
Ceea ce încerc să demonstrez cu aceste instrumente
este că sunetul e un limbaj.
Ne poate păcăli ducându-ne în alte zone geografice;
îți poate schimba starea;
poate da ritmul;
ne poate face să râdem sau să ne speriem.
Personal, m-am îndrăgostit de acest limbaj
cu câțiva ani în urmă,
și am reușit cumva să transform asta într-un fel de profesie.
Prin munca noastră, biblioteca de sunete,
încercăm într-un fel să dezvoltăm vocabularul acestei limbi.
Astfel, vrem să oferim instrumentele potrivite
creatorilor de sunet,
producătorilor de film,
producătorilor de jocuri și aplicații,
pentru a putea spune povești și mai bune
și pentru a născoci minciuni și mai frumoase.
Mulțumesc că m-ați ascultat.
(Aplauze)