Želim započeti eksperimentom.
Pustit ću vam tri snimke kišnog dana.
No, u jednoj snimci je zamijenjen zvuk,
pa sam umjesto zvuka kiše
dodao zvuk slanine dok se prži.
Želim da dobro razmislite koja snimka sadrži taj zvuk slanine.
(Pada kiša)
Dobro.
Zapravo, lagao sam.
To je sve zvuk slanine.
(Slanina cvrči)
(Pljesak)
Nije mi cilj da ogladnite
svaki put kad vidite kišnu scenu,
nego pokazati da su naši mozgovi uvježbani prihvatiti laži.
Ne tražimo točnost.
Što se tiče teme zavaravanja,
htio bih citirati jednog od mojih omiljenih autora.
U "Ocvatu laganja," Oscar Wilde utvrđuje
da sva loša umjetnost potječe od kopiranja prirode i realizma;
dok sva velika umjetnost potječe od laganja i zavaravanja,
izgovaranja lijepih, nestvarnih stvari.
Pa, kad gledate film
i zazvoni telefon,
on zapravo ne zvoni.
Dodan je kasnije u studijskoj postprodukciji.
Svi zvukovi koje čujete su lažni.
Sve, osim dijaloga,
je lažno.
Kada gledate film i vidite pticu koja lepeće svojim krilima --
(Lepet krila)
Zapravo nisu snimili pticu.
Zvuči mnogo realističnije ako snimite plahtu
ili tresete kuhinjske rukavice.
(Lepet)
Gorenje cigarete izbliza --
(Cigareta gori)
Zapravo zvuči mnogo autentičnije
kad uzmete lopticu Saran folije
i otpustite je.
(Otpuštanje loptice Saran folije)
Udarci?
(Čuje se udarac)
Jao, dajte da čujemo ponovno.
(Čuje se udarac)
To se često čini zabadanjem noža u povrće,
obično u kupus.
(Zvuk kupusa probodenog nožem)
Sljedeći -- lomljenje kostiju.
(Lomljenje kostiju)
Nitko nije stvarno ozlijeđen.
To je zapravo ...
lomljenje celera ili zamrznute salate.
(Lomljenje salate ili celera)
(U Brooklynu koriste kelj)
(Smijeh)
Stvaranje pravih zvukova nije uvijek tako jednostavno
kao izlet u trgovinu namirnicama
i odlazak na odjeljak s povrćem.
Često je puno složenije od toga.
Hajdemo obrnutim inženjeringom
objasniti stvaranje zvučnog efekta.
Jedna od mojih najdražih priča je ona Franka Serafinea.
On je naš suradnik
i odličan dizajner zvuka za "Tron", "Star Trek" i druge.
Bio je član tima Paramount koji je osvojio Oscara za najbolji zvuk
za "Lov na crveni Oktobar".
Za ovaj klasik o Hladnom ratu, devedesetih godina,
tražili su ih da proizvedu zvuk propelera podmornice.
Imali su mali problem:
nisu baš mogli naći podmornicu u Zapadnom Hollywoodu.
Pa su, u principu, učinili ovo -
otišli su dp bazena svoga prijatelja,
Frank je izveo skok bombe.
Postavili su podvodni mikrofon
i jedan gornji van bazena.
Evo kako zvuči podvodni mikrofon.
(Uron)
Dodavanjem vanjskog mikrofona
zvučalo je ovako:
(Prskanje vode)
Zvuk su snizili za jednu oktavu,
kao što se npr. usporava snimka.
(Prskanje vode na nižoj oktavi)
Potom su uklonili mnoge visoke frekvencije.
(Prskanje vode)
Smanjili za još jednu oktavu.
(Prskanje vode na nižoj oktavi)
Potom su dodali malo prskanja
snimljenog gornjim mikrofonom.
(Prskanje vode)
Ponavljanjem tog zvuka,
dobili su ovo
(Bućkanje propelera)
Kreativnost i tehnologija se ujedine da bi se stvorila iluzija
da smo unutar podmornice.
No, jednom kada ste stvorili zvukove
i uskladili ih sa slikom,
želite da ti zvukovi žive u svijetu priče.
Jedan od najboljih načina da se to izvede je dodavanje odjeka.
To je prvi zvučni alat o kojem bih htio govoriti.
Dodavanje odjeka je postojanje zvuka
kada izvorni zvuk završi.
To je otprilike poput --
svih odraza materijala,
predmeta i zidova oko zvuka.
Uzmimo, primjerice, zvuk pucnja.
Izvorni zvuk traje manje od pola sekunde.
(Pucanj)
Dodavanjem odjeka,
možemo učiniti da zvuči kao da je snimljen u kupaonici.
(Pucanj odjekuje u kupaonici)
Ili kao da je snimljen u kapelici ili crkvi.
(Pucanj odjekuje crkvom)
Ili u kanjonu.
(Pucanj odjekuje kanjonom)
Odjek nam daje puno informacija
o prostoru između slušatelja i originalnog izvora zvuka.
Ako je zvuk okus,
tada je odjek otprilike kao miris zvuka.
No, odjek može mnogo više od toga.
Slušanje zvuka s puno manje odjeka
nego što ima ekranske radnje
odmah će nam značiti
da slušamo komentatora,
objektivnog pripovjedača koji ne sudjeluje u ekranskoj radnji.
Također, emocionalno intimni trenuci u kinu
često se ne čuju s ikakvim odjekom,
jer, tako bi zvučalo da nam netko govori u uhu.
S druge strane,
dodavanjem puno odjeka glasu
pomislit ćemo da slušamo flashback,
ili da smo u glavi lika
ili da slušamo Božji glas.
Ili, još snažnije na filmu,
Morgana Freemana.
(Smijeh)
Pa --
(Pljesak)
Koji su neki drugi alati ili trikovi
koje koriste zvučni dizajneri?
Evo jedan važni.
To je tišina.
Par trenutaka tišine će nas prisiliti da pozorno pratimo.
U zapadnom svijetu,
nismo baš navikli na verbalne tišine.
Smatraju se neugodnima ili bezobraznima.
Tišina koja prethodi verbalnoj komunikaciji
može stvoriti veliku napetost.
No, zamislite veliki holivudski film,
pun eksplozija i pucnjeva.
Glasno prestane biti glasno nakon nekog vremena.
Na neki yin-yang način,
tišina treba galamu i galama treba tišinu
da bi ijedno od njih imalo učinka.
Ali, što znači tišina?
Pa, ovisi kako se koristi u filmu.
Tišina nas može smjestiti u glavu nekog lika
ili nagnati na razmišljanje.
Često poistovjećujemo tišinu s ...
mozganjem,
meditacijom,
dubokim razmišljanjem.
No, osim što ima jedno značenje,
tišina postane prazno platno
kojim se gledatelja poziva da slika vlastite misli.
Da pojasnim: tišina ne postoji.
Znam da ovo zvuči kao najpretencioznija izjava na TED govoru ikad.
Ali, da uđete u prostoriju bez odjeka
i bez vanjskih zvukova,
svejedno biste mogli čuti pumpanje vlastite krvi.
U kinu, tradicionalno, nikad nije bilo nijemih trenutaka
zbog zvuka projektora.
Čak i danas u svijetu Dolby-ja,
ako poslušate oko sebe, ne postoji nijedan trenutak tišine.
Uvijek postoji neka vrsta buke.
Kako tišina ne postoji,
što koriste filmski snimatelji i zvučni dizajneri?
Često koriste ambijente kao sinonim.
Ambijenti su jedinstveni pozadinski zvukovi
koji su specifični za svaku lokaciju.
Svaka lokacija ima jedinstven zvuk,
i svaka prostorija ima jedinstven zvuk,
koji se zove prostorski ton.
Pa, evo snimke tržnice u Maroku.
(Glasovi, glazba)
Evo i snimke Times Squarea u New Yorku.
(Zvukovi prometa, automobilskih truba i glasova)
Prostorni zvuk je dodavanje svih glasova unutar prostorije:
ventilacija, grijanje, hladnjak.
Evo snimke moga stana u Brooklynu.
(Možete čuti ventilaciju, bojler, hladnjak, ulični promet)
Ambijenti funkcioniraju na najprimitivniji način.
Direktno i podsvjesno obraćaju se našem mozgu.
Ptice koje cvrkuću na vašem prozoru mogu biti znak normale,
možda zato što smo, kao vrsta,
naviknuti čuti taj zvuk svako jutro već milijunima godina.
(Cvrkut ptica)
S druge strane, industrijske zvukove smo upoznali tek nedavno.
Iako ih osobno stvarno volim --
koristili su ih neki od mojih junaka, David Lynch,
i njegov tonski dizajner, Alan Splet --
industrijski zvukovi često nose negativne konotacije.
(Zvukovi mašina)
Zvučni efekti mogu posegnuti u naše emocionalno pamćenje.
Povremeno mogu biti tako važni
da postanu filmski lik.
Zvuk groma može označavati božansku intervenciju ili ljutnju.
(Grmljavina)
Crkvena zvona nas mogu podsjetiti na prolaznost vremena
ili možda na našu vlastitu smrtnost.
(Zvonjava crkvenih zvona)
Lomljenje stakla može označavati kraj veze
ili prijateljstva.
(Lom stakla)
Znanstvenici vjeruju da disonantni zvukovi
npr., limeni ili puhački instrumenti kada se glasno sviraju,
mogu podsjetiti na zvukove zavijanja životinja u prirodi
i stoga stvoriti osjećaj nelagode ili straha.
(Sviraju limeni i puhački instrumenti)
To je što se tiče zvukova s platna.
Ali ponekad ne možemo vidjeti izvor zvuka.
To zovemo off-screen zvukovima (zvukovima van platna)
ili "akuzmatikom".
Akuzmatični zvukovi --
pa, termin dolazi od Pitagore iz drevne Grčke,
koji je godinama podučavao iza zastora,
neotkrivajući se svojim sljedbenicima.
Mislim da je taj matematičar i filozof mislio da se tako
njegovi učenici mogu više usredotočiti na glas,
njegove riječi i njihovo značenje
nego na prizor njega dok govori.
Slično kao Čarobnjak iz Oza
ili Veliki Brat iz "1984"
odvajajući zvuk od svoga izvora,
odvajajući uzrok i ishod,
stvara se osjećaj sveprisutnosti ili panopticizma
i, stoga, autoriteta.
Postoji velika tradicija akuzmatičnog zvuka.
Časne sestre u rimskim i venecijanskim samostanima
običavale su pjevati u galerijskim prostorijama blizu stropa
stvarajući iluziju da slušamo anđele na nebu.
Richard Wagner je slavno stvorio skriveni orkestar
koji je bio smješten u prostoru između pozornice i publike.
Jedan od mojih junaka, Aphex Twin, sakrivao se u tamnim kutevima klubova.
Mislim da su svi ovi majstori znali da skrivanjem izvora
stvarate osjećaj misterije.
To je viđeno na filmu nebrojeno puta
s Hitchcockom, i Ridley Scottom u filmu "Alien".
Čuti zvuk bez znanja o njegovom izvoru
stvorit će nekakvu napetost.
Smanjit će neka vizualna ograničenja s kojima se suočavaju filmski redatelji
i pokazati nam nešto što tamo nije bilo tijekom snimanja.
Sve ovo zvuči možda previše teoretski,
pa bih vam pustio video snimku.
(Cvičanje igračke)
(Pisaća mašina)
(Bubnjevi)
(Ping-pong)
(Oštrenje noževa)
(Grebanje vinil ploče)
(Pilanje)
(Ženski vrisak)
Ono što želim prikazati ovim alatima
je da je zvuk jezik.
Može nas prevariti prenoseći nas geografski;
može promijeniti raspoloženje;
može postaviti ritam;
može nas nasmijati ili uplašiti.
Osobno, zaljubio sam se u taj jezik
prije nekoliko godina
i nekako uspio to učiniti profesijom.
Mislim da našim radom u zvučnoj biblioteci
pokušavamo proširiti vokabular toga jezika
i, na taj način, ponuditi prave alate
toncima,
filmskim snimateljima
i dizajnerima video igrica i aplikacija
kako bismo nastavili pričati još bolje priče
i stvarati još ljepše laži.
Pa, hvala vam na slušanju.
(Pljesak)