Jag är mycket hedrad över att vara här.
Jag tillbringar det mesta av min tid
i häkten, fängelser och på de dödsdömdas avdelningar.
Jag tillbringar största delen av min tid i låginkomstområden,
i miljonområden och på platser där stor hopplöshet råder.
Och att vara här på TED,
och bli inspirerad, och få lyssna,
har varit väldigt energigivande för mig.
Och en av de saker jag kommit fram till under min korta tid här
är att TED har en identitet.
Att man kan säga saker här som faktiskt
påverkar i hela världen.
Att saker som kommer fram genom TED ibland
har betydelse och förmåga att påverka
som det inte skulle ha haft annars.
Jag säger detta eftersom jag anser att identitet är mycket viktigt.
Vi har sett fantastiska föredrag
och jag tror att det vi lärt oss
är att ord från lärare kan betyda mycket
men om du är en medkännande lärare
kan de betyda ännu mer.
Som läkare kan du åstadkomma goda resultat
men om du är en medkännande läkare kan du åstadkomma andra saker.
Jag vill tala om kraften i en identitet.
Det är inte något jag lärt mig av att
praktisera juridik och utföra mitt arbete.
Jag lärde mig detta av min mormor.
Jag växte upp i ett traditionellt
afro-amerikanskt hem
som styrdes av en matriark
och den matriarken var min mormor.
Hon var seg, hon var stark,
hon var kraftfull.
Hon var den som avslutade varje diskussion i vår familj.
Hon var den som satte igång många diskussioner i vår familj.
Hon var dotter till människor som faktiskt varit slavar.
Hennes föräldrar föddes in i slaveri i Virginia på 1840-talet.
Hon föddes på 1880-talet
och hennes erfarenhet av slaveriet
formade i allra högsta grad hur hon såg på världen.
Min mormor var bestämd, men hon var också mycket kärleksfull.
När jag som liten pojke träffade henne
brukade hon komma fram och krama mig.
Hon kramade mig så hårt att jag knappt kunde andas
och sen släppte hon mig.
En timme eller två senare, om jag träffade henne igen,
brukade hon komma fram till mig och säga, "Bryan, känner du fortfarande min kram?"
Sa jag "Nej" så gav hon sig på mig igen.
men om jag sa "Ja", så lät hon mig vara.
Hon hade egenskapen som gjorde
att man alltid ville vara nära henne.
Den stora utmaningen var att hon hade 10 barn.
Min mamma var yngst av hennes 10 barn
och ibland när jag var hos henne
var det svårt att få hennes tid och uppmärksamhet.
Mina kusiner sprang runt överallt.
Och jag minns, när jag var runt åtta, nio år gammal
att jag vaknade en morgon och gick in i vardagsrummet,
och alla mina kusiner sprang omkring där.
Och min mormor satt i andra änden av rummet
och betraktade mig.
Och först trodde jag att vi lekte en lek
så jag tittade på henne och log
men hon förblev allvarlig.
Efter 15-20 minuter
reste hon sig och kom bort till mig
och tog min hand
och sa, "Kom, Bryan. Vi ska prata lite."
Jag minns det här som om det hände igår.
Jag kommer aldrig att glömma det.
Hon tog mig ut på baksidan och sa, "Bryan, jag ska berätta något för dig,
men du får inte föra det vidare till någon."
Jag sa, "Ok, Mama."
Och hon sa, "Lova nu att du inte gör det." Jag lovade.
Så bad hon mig att sätta mig och så såg hon på mig
och sa, "Jag vill att du ska veta
att jag har sett dig."
Och hon sa, "Jag tror att du är något särskilt."
Hon sa, "Jag tror att du kan göra vad du än vill göra."
Jag kommer aldrig att glömma det här.
Sen sa hon, "Jag vill bara att du lovar mig tre saker, Bryan."
Jag sa, "Ok, Mama."
"Det första jag vill att du ska lova mig
är att du alltid ska älska din mamma."
"Det är min yngsta, min lilla flicka,
och du måste lova att du alltid kommer att ta hand om henne."
Jag avgudade min mamma så jag sa, "Ja Mama. Jag lovar."
"Det andra jag vill att du ska lova mig,
är att du alltid ska göra det rätta
även när det rätta är det svåra."
Och jag funderade på det och sa sen, "Ja, Mama. Jag lovar."
Och slutligen sa hon, "Det tredje jag vill att du lovar mig
är att du aldrig kommer att dricka alkohol."
(Skratt)
Ja, jag var nio år gammal så jag sa, "Ja Mama, jag lovar."
Jag växte upp på landet i södra USA
och jag har en ett år äldre bror och en ett år yngre syster.
När jag var 14 eller 15
så kom min bror hem en dag med ett sex-pack öl -
jag har ingen aning om var han fick tag på det -
och tog med oss ut i skogen.
Vi bara hängde där och gjorde de tokiga saker vi brukade.
Han tog en klunk av ölen och gav min syster och tog lite själv
och sedan erbjöd de mig.
Jag sa, "Nej, jag vill inte ha. Drick ni. Jag vill inte ha öl."
Min bror sa, "Kom igen, Vi gör det här idag, du är ju alltid med på det vi gör."
"Jag och din syster har druckit. Ta nu lite öl."
Jag svarade, "Nej, det känns inte rätt. Drick ni. Drick ni."
Och då stirrade min bror på mig.
Han sa, "Vad är det med dig? Ta nu en öl."
Och så tittade han noga på mig och sa,
"Jag hoppas du inte fortfarande tänker på
det där samtalet mormor hade med dig."
(Skratt)
Jag frågade, "Vad pratar du om?"
Och han sa, "Åh, mormor säger till alla barnbarnen att de är speciella."
(Skratt)
Jag blev helt förkrossad.
(Skratt)
Och jag ska avslöja något för er.
Jag ska berätta något som jag antagligen inte borde.
Jag vet att det här kan sändas ut vida omkring.
Men jag är 52 år gammal,
och jag ska erkänna en sak för er,
nämligen att jag aldrig har druckit en droppe alkohol.
(Applåder)
Jag berättar inte det för att jag tycker att det är dygdigt;
utan för att förklara att det finns en kraft i att ha en identitet.
När vi skapar den rätta sortens identitet,
kan vi säga saker till omvärlden
som den faktiskt inte riktigt förstår.
Vi kan få människor att göra saker
som de inte tror att de kan.
När jag tänker på mormor står det klart
att hon naturligtvis ansåg att alla hennes barnbarn var speciella.
Min morfar satt i fängelse under förbudstiden.
Mina morbröder dog av alkoholrelaterade sjukdomar.
Så det här var sådant hon ansåg att vi måste stå för.
Nå, jag har försökt säga något
om vårt straffrättsliga system.
Det här landet är mycket annorlunda idag
jämfört med hur det var för 40 år sedan.
1972 befann sig 300 000 människor i häkten och fängelser.
Idag är den siffran 2,3 miljoner.
USA har nu den högsta andelen fängslade
i världen.
Vi har 7 miljoner människor under skyddstillsyn och villkorlig frigivning.
Och det här med massfängslingar har, så vitt jag kan bedöma,
ändrat vår värld i grunden.
I fattiga områden, i färgade områden
finns det en förtvivlan,
finns det en hopplöshet,
som skapas av den här statistiken.
En av tre svarta män
mellan 18 och 30
är häktad, i fängelse, står under skydds- tillsyn eller är villkorligt frigiven.
I städer över hela det här landet -
Los Angeles, Philadelphia, Baltimore, Washington -
är 50-60 procent av alla färgade unga män
i fängelse, i häkte, under skyddstillsyn eller villkorligt frigiven.
Vårt rättssystem formas inte bara
på sätt som tycks påverkas av rastillhörighet,
utan tycks också påverkas av fattigdom.
Vi har ett rättssystem i det här landet
som behandlar dig mycket bättre
om du är rik och skyldig än om du är fattig och oskyldig.
Pengar, inte skuld,
skapar utfallen.
Och ändå tycks vi vara mycket bekväma med detta.
Manipulation av rädsla och ilska
har fått oss att tro
att de här problemen inte är våra problem.
Vi har tappat bort sambandet.
Det här intresserar mig.
Vi ser en del mycket intressanta utvecklingar inom vårt arbete.
Min hemstat Alabama tar, liksom ett antal andra stater,
faktiskt ifrån dig din rösträtt permanent,
om du har fällts för brott.
I Alabama har för ögonblicket
34 procent av de svarta, manliga invånarna
förlorat sin rösträtt permanent.
Vi förutspår faktiskt att om 10 år
kommer antalet människor utan rösträtt
att vara lika stort som
innan den allmänna rösträtten infördes.
Och detta möts av total tystnad.
Jag företräder barn.
Många av mina klienter är mycket unga.
USA är det enda land i världen
där vi dömer 13-åriga barn
till att dö i fängelse.
Vi har livstids fängelse utan möjlighet till benådning för barn i det här landet.
Och vi har ändå rättsprocesser.
Vi är det enda landet i världen.
Jag företräder människor som väntar på verkställande av dödsstraff.
Frågan om dödsstraff är intressant.
På olika sätt har vi lärts att tänka
att den intressanta frågan är,
förtjänar människor att dö för de brott de begått?
Och det är en förnuftig fråga.
Men det finns ett annat sätt att tänka
som har att göra med vilken identitet vi anser oss ha.
Det andra sättet vi kan tänka på
är inte om människor förtjänar att dö för de brott de begått,
utan om vi förtjänar att döda?
Det här är fascinerande.
Dödsstraff i Amerika karaktäriseras av misstag.
För var nionde person som har blivit avrättad,
har vi faktiskt hittat en oskyldig person
som har förklarats icke skyldig och släppts ur dödscellen.
Det är en häpnadsväckande felmarginal -
en av nio är oskyldig.
Det här är fascinerande.
Om det gällde flyget skulle vi aldrig låta människor gå ombord på ett plan
om för vart nionde plan som lyfte
var det ett som kraschade.
Men på något sätt lyckas vi distansera oss från det här problemet.
Det är inte vårt problem.
Det är inte vår börda.
Det är inte vår kamp.
Jag talar mycket om de här frågorna.
Jag talar om ras och om den här frågan
om huruvida vi förtjänar att döda.
Intressant är att när jag undervisar mina studenter om afro-amerikansk historia.
Jag berättar om slaveriet.
Jag berättar för dem om terrorism och
om tiden som började efter inbördeskriget
och som pågick fram till andra världskriget.
Vi vet egentligen inte så mycket om den.
Men för afro-amerikaner i det här landet
var det en tid som präglades av terror.
I många samhällen levde människor med rädsla för att bli lynchade.
De levde i rädsla för att bli måltavlor för bombningar.
Rädsla för terrorhandlingar formade deras liv.
Och de här äldre människorna kommer fram till mig nu
och de säger, "Mr. Stevenson, du ger föreläsningar och du håller tal,
du borde berätta för människor att de ska sluta säga
att vi har att göra med terrorism för första gången i vårt lands historia
efter attacken på World Trade Center."
De ber mig säga; "Nej, berätta för dem att vi växte upp med det hotet."
Och den perioden av terror följdes, förstås,
av segregation
och årtionden av rasförtryck
och apartheid.
Och ändå har vi, i det här landet en inställning
som gör att vi inte vill prata om våra problem.
Vi tycker inte om att prata om vår historia.
Och på grund av det har vi inte förstått
vilka konsekvenser våra handlingar fått.
Vi kolliderar hela tiden med varandra.
Vi skapar hela tiden spänningar och konflikter.
Vi har svårt för att tala om ras,
och jag tror att det beror på att vi inte vill påbörja
en process där vi söker sanning och förlikning.
I Sydafrika förstod människor att
man inte kunde komma över apartheidtiden
utan att ta till sig sanningen och förlikas med den.
I Rwanda, efter folkmordet, gjorde man detta,
men i här har vi inte gjort det.
Jag höll några föreläsningar i Tyskland om dödsstraffet.
Det var fascinerande
eftersom en av akademikerna ställde sig upp efter föreläsningen
och sa, "Det är djupt oroande
att höra det du säger.
Vi har inte dödsstraff i Tyskland.
Och det är givet, att vi aldrig kan införa dödsstraff i Tyskland."
Och det blev alldeles tyst i rummet,
och en kvinna sa,
"Det finns ingen möjlighet, med tanke på vår historia,
att vi någonsin skulle kunna
sätta i system att döda människor.
Det skulle framstå som helt samvetslöst för oss
att på ett medvetet, överlagt sätt,
börja avrätta människor."
Och jag tänkte på det där.
Hur skulle det kännas
att leva i en värld
där Tyskland avrättade människor,
särskilt om oproportionerligt många var judar?
Jag skulle inte stå ut med det.
Det skulle framstå som samvetslöst.
Och ändå i vårt land,
i de gamla sydstaterna,
avrättar vi människor
trots att det är 11 gånger mer sannolikt att du döms till döden
om offret är vitt än om offret är svart,
22 gånger mer sannolikt att du döms till det
om den tilltalade är svart och offret är vitt,
och detta sker i de stater
där marken täcker gravar efter människor som blivit lynchade.
Och ändå kan vi inte se sambandet.
Jag tror att vi riskerar vår identitet.
Att om vi inte bryr oss om
dessa svåra saker,
så blir även de positiva och underbara sakerna
ändå påverkade.
Vi älskar innovation.
Vi älskar teknologi. Vi älskar kreativitet.
Vi älskar underhållning.
Men i slutändan överskuggas
dessa realiteter
av lidande,
misshandel, förödmjukelser,
marginalisering.
Och för mig blir det nödvändigt
att integrera dessa två.
För i slutändan leder detta fram till
ett behov av att bli mer hoppfulla,
och ta på större allvar våra åtaganden
att klara de utmaningar det innebär att leva i en komplex värld.
Och för mig innebär det
att jag tillbringar tid med att tänka på och tala om
de fattiga, de missgynnade,
de som aldrig kommer till TED.
Men vi måste tänka på dem som
en del av våra egna liv.
Ni vet, i slutändan måste vi alla tro på saker vi inte sett.
Vi gör det redan hur rationella vi än är, hur mycket vi litar på vårt intellekt.
Vår innovation, kreativitet,
utveckling har inte sitt ursprung
enbart i våra egna tankar och sinnen.
De kommer från tankar i våra sinnen
som också får näring
av någon övertygelse i våra hjärtan.
Och det är detta hjärna-hjärta samband
som jag tror tvingar oss
att inte bara se
alla de klara, skinande sakerna,
utan också de mörka och svåra tingen.
Václav Havel, den store tjeckiske ledaren, sa,
"När vi var i Östeuropa och levde med förtryck
ville vi ha många saker
men det vi behövde mest av allt var hopp,
en inställning som gav oss
viljan att för en tid vara i en hopplös situation
och vara dess vittne."
Nå den inställningen
är kärnan i vad jag tror
att även TED-sammanslutningar
måste ta till sig.
Det finns ingen distans hos oss
till teknologi eller design
som kan hindra oss från att vara fullt ut mänskliga
tills vi uppmärksammar lidande,
fattigdom, uteslutning, missförhållanden, orättvisor.
Jag måste förvarna er om
att den här sortens identitet
är mycket mer av en utmaning
än en som inte uppmärksammar detta.
Det kommer att påverka er.
Jag hade den stora äran, som ung advokat, att möta Rosa Parks.
Ms. Parks brukade återvända till Montgomery då och då
och hon brukade träffa två av sina käraste vänner.
De här äldre kvinnorna,
Johnnie Carr som organiserade
bussbojkotten i Montgomery -
en fantastisk afro-amerikansk kvinna -
och Virginia Durr, en vit kvinna
vars make, Clifford Durr, företrädde Dr. King.
Och de här kvinnorna brukade träffas och bara prata.
Och ibland ringde Ms. Carr mig
och sa, "Bryan, Ms. Parks kommer hit. Vi ska träffas och prata."
"Vill du komma över och lyssna?"
Och jag sa, "Ja frun, det vill jag."
Och hon sa, "Och vad ska du göra när du kommer hit?"
Jag svarade, "Jag ska lyssna."
Och så åkte jag dit och jag bara lyssnade.
Det var så energigivande och inspirerande.
Och en gång när jag var där och lyssnade medan dessa kvinnor talade
vände sig Ms. Parks till mig efter några timmar
och sa, "Bryan, berätta vad "Initiativet för jämlik rättvisa" handlar om."
"Förklara för mig vad det är du försöker göra."
Så jag började förklara upplägget för henne,
"Vi försöker komma tillrätta med orättvisor."
"Vi försöker hjälpa människor som blivit felaktigt dömda."
"Vi försöker mota partiskhet och diskriminering
när det gäller hur brott behandlas."
"Vi försöker få slut på livstidsdomar utan chans till benådning för barn,
göra något åt dödsstraffet,
minska antalet människor i fängelse och
vi försöker förhindra massinlåsningarna."
Jag lade fram hela min plan och när jag slutade såg hon på mig
och sa, "Mmm mmm mmm."
Hon sa, "Det kommer att göra dig trött, trött, trött."
(Skratt)
Och då lutade sig Ms. Carr fram och hötte med pekfingret,
och sa, "Och därför måste du vara modig, modig, modig."
Och jag tror faktiskt att TED-sammanslutningen
måste bli modigare.
Vi måste hitta nya vägar
att ta oss an dessa utmaningar,
dessa problem, detta lidande.
För slutligen hänger vår mänsklighet
på att alla beter sig humant.
Jag har lärt mig några mycket enkla saker av detta arbete.
Jag har kommit till insikt om och tror
att var och en av oss
är mer än det värsta vi någonsin gjort.
Jag tror att det gäller för varje människa på den här planeten.
Jag tror, att om någon ljuger om något, så är denne inte bara en lögnare.
Jag tror, att om någon tar något som inte tillhör denne,
är denne inte bara en tjuv.
Jag tror till och med att om du dödar någon, så är du inte bara en mördare.
Och därför finns det en grundläggande mänsklig värdighet
som måste erkännas av lagen.
Jag tror också
att i många delar av det här landet,
och garanterat på många platser på den här planeten,
så är inte motsatsen till fattigdom rikedom.
Jag tror inte det.
Jag tror faktiskt, att på för många platser,
är motsatsen till fattigdom rättvisa.
Och slutligen så tror jag att,
trots att den är så dramatisk
och så vacker och så inspirerande
och så stimulerande,
inte att vi i slutändan kommer att dömas utifrån vår teknologi,
eller vår design,
eller vårt intellekt och förmåga att tänka logiskt.
I slutändan tror jag att man dömer ett samhälle
inte utifrån hur det behandlar de rika, mäktiga och privilegierade,
utan hur det behandlar de fattiga,
de dömda, de fängslade.
För det är i det sambandet
som vi faktiskt börjar förstå djupa, viktiga saker
om vilka vi är.
Ibland tappar jag balansen. Jag ska avsluta med den här historien.
Ibland trycker jag på för hårt.
Jag blir trött, som vi alla blir.
Ibland blir visionerna uttalade innan de blivit förankrade,
särskilt när något viktigt står på spel.
Och jag har företrätt de här barnen
som har blivit dömda till mycket hårda straff.
Och jag åker till fängelset och träffar min klient som är 13 eller 14,
och han har förklarats möjlig att döma som vuxen.
Jag börjar tänka, hur gick det här till?
Hur kan en domare göra dig till någonting
som du inte är?
Domaren har sagt att han kan behandlas som en vuxen, men jag ser ett barn.
Jag var uppe för sent en kväll och började tänka,
"jösses, om domaren kan göra dig till något du inte är,
då måste domaren ha magiska krafter."
"Just det, Bryan, domaren har magiska krafter."
"Du borde be om lite av dem."
Då jag var uppe sent tänkte jag inte helt klart,
och jag började skriva på det här yrkandet.
Och jag hade en klient som var 14 år, en ung, fattig, svart pojke.
Så jag började skriva det här yrkandet,
överskriften var: "Yrkande att min fattiga,
14 år gamla, svarta, manliga klient får lagföras
som en privilegierad, vit 75-årig
företagsledare."
(Applåder)
Och skrev i yrkandet
att det begåtts tjänstefel i åklagar- systemet, hos polis och i rättsväsende.
Det fanns en mening om att det saknas rättvisa i USA
utan att allt var tjänstefel.
Nästa morgon, när jag vaknade, undrade jag om jag drömt om detta yrkande.
eller om jag faktiskt skrivit det?
Och till min fasa hade jag inte bara skrivit det
utan hade skickat det till domstolen.
(Applåder)
Några månader gick
och jag hade i stort sett glömt bort det.
Och slutligen bestämde jag
att jag måste åka till domstolen och ta hand om detta fall.
Så jag satte mig i bilen
och jag kände mig överväldigad.
Jag satt mig i bilen och åkte till domstolen.
Och jag tänkte att det här kommer att bli så svårt, så smärtsamt.
Och slutligen gick jag ur bilen och började gå upp mot domstolshuset.
När jag gick uppför trapporna i domstolshuset
såg jag vaktmästaren, en äldre svart man.
När den mannen såg mig kom han över till mig
och frågade, "Vem är du?"
Han sa, "Är du advokat?" Jag svarade, "Ja herrn."
Och den här mannen kom fram till mig
och han kramade mig.
Och han viskade i mitt öra.
Han sa, "Jag är så stolt över dig."
Och jag måste säga,
att det gav mig en energikick.
Det väckte ett samband med något djupt inom mig
om identitet,
om varje människas kapacitet att bidra
till ett samhälle, till att se på saker på ett hoppfullt sätt.
Nå jag gick in i rättssalen.
Och direkt när jag kom in såg domaren mig.
Han sa, "Mr. Stevenson, skrev du detta galna yrkande?"
Jag svarade, "Ja". Vi började debattera.
Och fler och fler människor kom in eftersom de var så upprörda.
Jag hade skrivit så galna saker.
Och poliser kom in
och assisterande åklagare och sekreterare.
Strax därefter var det fullt av människor
som alla var arga över att vi pratade om ras,
att vi pratade om fattigdom,
att vi pratade om ojämlikhet.
Och i ögonvrån såg jag den här vaktmästaren gå fram och tillbaka.
Han tittade in genom fönstret och hörde debatten.
Han fortsatte gå fram och tillbaka.
Slutligen kom denna äldre svarte man, med oro skriven över hela ansiktet,
in i rättssalen och satte sig ner bakom mig,
nästan vid advokatbordet.
10 minuter tog vi en paus.
Och det var under den här pausen som en vicesheriff
tog illa upp att vaktmästaren var i rättssalen.
Vicesheriffen sprang över till vaktmästaren.
Han sa, "Jimmy, vad gör du i den här rättssalen?"
Och den här äldre svarte mannen reste sig
och tittade på vicesheriffen och på mig
och så sa han; "Jag kom in den här rättssalen
för att säga till den här unge mannen,
att komma ihåg vad han kämpar för, att hålla ut.
Jag har kommit till TED
eftersom jag tror att många av er förstår
att även om universums moraliska kurva är lång,
så böjer den sig ständigt närmare rättvisa.
Att vi inte kan anses vara fullt utvecklade mänskliga varelser
förrän vi bryr oss om mänskliga rättigheter och grundläggande värdighet.
Att allas vår överlevnad
hänger på att alla överlever.
Att våra visioner om teknologi och design
och underhållning och kreativitet
måste kopplas samman med visioner
om humanism, medkänsla och rättvisa.
Och mer än något annat har jag kommit
för er som delar detta
helt enkelt för att säga
att komma ihåg vad ni kämpar för, att hålla ut.
Tack så väldigt mycket.
(Applåder)
Chris Anderson: Du hörde och såg
en uppenbar önskan hos den här publiken, den här sammanslutningen
att hjälpa dig på vägen och att göra någonting vad gäller den här frågan.
Förutom att donera pengar,
vad mer skulle vi kunna göra?
BS: Ja, det finns möjligheter överallt runtomkring oss.
Om du till exempel bor i Kalifornien
så kommer det en folkomröstning nu i vår
som syftar till att göra ett försök att
omdirigera en del av de pengar vi lägger på straff.
Här i Kalifornien kommer vi
till exempel att lägga 7 miljarder kr
på dödsstraffet de närmaste fem åren -
en miljard dollar.
Och ändå, så slutar 46 procent av alla mordfall
utan någon arrestering.
56 procent av alla våldtäktsfall når inget avslut.
Så nu finns det en möjlighet att förändra detta.
Denna folkomröstning vill att de här pengarna
går till lagförande och säkerhet.
Jag tror att denna möjlighet finns överallt.
CA: Det har varit en enorma nedgång
i antalet brott i Amerika de senaste tre decennierna.
Och en del av hur det här presenteras
är ibland att det handlar om att man ökat antalet fängelsedomar.
Vad skulle du säga till någon som tror det är så?
BS: Ja, antalet våldsamma brott
har legat ganska stabilt.
Den stora ökningen i massinlåsningar i det här landet
skedde inte på grund av en ökning av våldsamma brott.
Det var den missriktade kampen mot droger.
Det är där denna dramatiska ökning kommer ifrån
i vår fängelsepopulation.
Och vi gick för långt i våra idéer om straff.
Och då fick vi Three strikes-lagar
som dömer människor till livstids fängelse
för att de stulit en cykel, för mindre egendomsbrott,
istället för att se till att de ger tillbaka vad de stulit
till de människor som de bestal.
Vi måste göra mer för att hjälpa brottsoffer,
inte mindre.
Och jag tror inte att sättet vi ser på straff idag
gör någon nytta för någon.
Och jag tror att det är det vi måste förändra.
(Applåder)
CA: Bryan, du har lyckats röra vid viktiga strängar här.
Du är en inspirerande person.
Tack så mycket för att du kom till TED. Tack.
(Applåder)