25.000
NAISEN NAAMIO - PERSONA INGMAR BERGMANIN ELOKUVA
Tohtori kysyi minua. - Onko sisar Alma jo tavannut rouva Voglerin?
En vielä. - Kerron rouvan tilanteesta -
ja siitä, miksi teidät valittiin hänen hoitajakseen.
Rouva Vogler on näyttelijätär. Elektran viimeisessä esityksessä -
hän vaikeni ja katsoi hämmästyneenä ympärilleen.
Hän oli vaiti kokonaisen minuutin.
Esityksen jälkeen hän pyysi anteeksi sanoen -
että oli täyttynyt naurulla.
Seuraavana päivänä teatterilta kysyttiin -
oliko rouva unohtanut harjoitukset.
Taloudenhoitaja löysi rouvan sängystä makaamasta.
Hän oli hereillä, mutta ei vastannut kysymyksiin eikä liikkunut.
Tila on kestänyt kolme kuukautta. Hänelle on tehty kaikki tutkimukset.
Tulos on selvä: hän on täysin terve sekä henkisesti että fyysisesti.
Kyseessä ei ole hysteerinen reaktio. Onko sisar Almalla kysyttävää?
Eikö? Siinä tapauksessa voitte mennä rouva Voglerin luokse.
Päivää, rouva Vogler.
Minä olen sisar Alma. Minut on palkattu hoitamaan teitä.
Voisin kertoa hieman itsestäni. Olen 25-vuotias, kihloissa.
Valmistuin hoitajaksi kaksi vuotta sitten.
Vanhemmillani on maatila.
Äitinikin oli sairaanhoitaja ennen kuin meni naimisiin.
Haen päivällistarjottimen.
Paistettua maksaa ja hedelmäsalaattia. Se näytti hyvältä.
Ettekö halua ylemmäs? Onko näin hyvä?
Sisar Alma, mikä on ensivaikutelmanne?
En osaa sanoa.
Hänen kasvonsa näyttävät pehmeiltä, jopa lapsellisilta. Mutta silmät...
Hänellä on ankara katse. Muuta en osaa sanoa. Ei pitäisi...
Mitä aioitte sanoa? - Aioin kieltäytyä tehtävästä.
Pelästyittekö jotakin? - En varsinaisesti.
Rouva tarvitsisi ehkä vanhemman ja kokeneemman hoitajan.
Tarkoitan elämänkokemusta.
Minä en ehkä selviä. - Miten?
Henkisesti. - Henkisesti?
Jos rouvan mykkyys ja liikku- mattomuus on tietoinen päätös -
ja onhan se, koska hän on terve.
Päätös viestii suuresta henkisestä voimasta. Ehkä minä en riitä.
Ehkä rouva haluaisi katsella hämärän tuloa.
Laitanko radion päälle? Siellä menee kuunnelma.
{Y:i}Suo anteeksi, rakkaani.
{Y:i}Anna minulle anteeksi.
{Y:i}Kaipaan vain anteeksiantoasi.
Mitä rouva nauraa? Onko näyttelijätär noin huvittava?
{Y:i}Mitä sinä tiedät armeliaisuudesta? Mitä?
Minä en taida ymmärtää tuollaisen päälle.
Elokuvat ja teatteri kiinnostavat, mutta käyn niissä harvoin.
lhailen taiteilijoita suunnattoman paljon.
Taiteella on valtava merkitys elämässä -
etenkin ihmisille, joilla on jollain tavoin vaikeaa.
Minun ei pitäisi puhua tällaisia. Liikun heikoilla jäillä.
Katsotaan, löydänkö musiikkia.
Onko nyt hyvä?
Hyvää yötä, rouva Vogler, nukkukaa hyvin.
Hitto...
On se outoa. Sitä voi pyöriä ympäriinsä miten vain -
tehdä melkein mitä tahansa.
Menen naimisiin Karl-Henrikin kanssa ja me saamme pari lasta -
jotka minä kasvatan.
Se on ennaltamäärättyä, siihen ei ole mitään sanomista.
Se on valtavan turvallista.
Minulla on työ, josta pidän.
Sekin on hyvä, tosin toisella tavalla.
Mutta se on hyvä.
Ihmettelen, mitä vikaa hänessä oikeastaan on.
Elisabeth Vogler...
Elisabeth...
Haluaako rouva, että avaan kirjeen?
Luenko sen?
Luenko sen teille?
"Rakkahin Elisabeth. Koska en saa tavata sinua, kirjoitan sinulle."
"Jos et halua lukea kirjettäni, unohda se."
"Minun on pakko yrittää ottaa yhteyttä" -
"koska minua vaivaa kysymys:"
"Olenko tehnyt sinulle pahaa? Loukannut sinua tietämättäni?"
"Onko välillemme kehkeytynyt jokin kauhea väärinkäsitys?"
Jatkanko lukemista?
"Ymmärtääkseni olimme onnellisia. Lähempänä toisiamme kuin koskaan."
"Muistatko, kuinka sanoit alkavasi ymmärtää, mitä avioliitto sisältää?"
"Opetit minulle..." En saa tästä selvää.
Saan sittenkin.
"Opetit minulle, että olemme kuin kaksi pelokasta lasta" -
"täynnä hyvää tahtoa ja hyviä aikomuksia, mutta..."
"...joita ohjaavat voimat, joita hallitsemme vain osin."
"Muistatko sanoneesi tuon kaiken?"
"Olimme kävelyllä metsässä."
"Pysähdyit ja tartuit takkini vyöhön."
Mukana on valokuva.
Valokuva pojasta. En tiedä...
Haluaako rouva sen?
Poika on valtavan suloinen.
Elisabeth, minulla on ehdotus. Sinun ei kannata jäädä sairaalaan.
Siitä on pelkkää vahinkoa. Et halua kotiin, joten ehdotan -
että muutat sisar Alman kanssa kesämökilleni meren rannalle.
Kyllä minä ymmärrän.
Epätoivoinen haave vain olla, ei toimia.
Joka hetki tietoisena, valppaana.
Kuilu sen välillä, mitä olet muiden nähden ja mitä itsesi nähden.
Huimauksen tunne ja alituinen nälkä saada paljastua.
Haluat että lävitsesi nähdään, sinut mitätöidään, ehkä jopa tuhotaan.
Jokainen äänensävy valhe, jokainen ele huijausta -
jokainen hymy irvistys.
Riistää henki itseltään? Ei sentään, se on sopimatonta.
Mutta voi ryhtyä liikkumattomaksi. Vaieta. Silloin ei valehtele.
Voi sulkeutua itseensä. Ei tarvitse esittää rooleja -
paljastaa kasvojaan tai epäaitoja eleitä. Niin sitä luulisi.
Mutta todellisuus kiusaa. Piilo- paikkasi ei ole tarpeeksi tiivis.
Sisään tihkuu merkkejä elämästä.
Ja niihin on pakko reagoida.
Kukaan ei kysy, ovatko ne aitoja vai eivät.
Oletko aito vai valheellinen. Se on tärkeää vain teatterissa.
Ja tuskin edes siellä.
Ymmärrän sinua. Ymmärrän, että vaikenet ja olet liikkumaton.
Että olet tehnyt tahdottomuudesta taidetta.
Ymmärrän ja ihailen.
Aiot pysyä tässä roolissa, kunnes se on esitetty loppuun -
eikä ole enää kiinnostava. Silloin voit jättää sen -
kuten olet jättänyt kaikki muutkin roolisi.
{Y:i}Kesän lopulla rouva Vogler ja Alma muuttavat tohtorin kesämökille.
{Y:i}Meren läheisyys sopii näyttelijättärelle erityisen hyvin.
{Y:i}Hänet lamauttanut apatia alkaa tehdä tilaa kävelyille -
{Y:i}kalastusretkille, ruoanlaitolle ja kirjeiden kirjoittamiselle.
{Y:i}Sisar Alma viihtyy eristyksissä ja hoitaa potilastaan huolella.
Etkö tiedä, että käsien vertaaminen tietää huonoa onnea?
Elisabeth. Voinko lukea sinulle otteen kirjastani, vai häiritsenkö?
"Kaikki pelko, jota mukanamme kannamme, romahtaneet unelmamme."
"Selittämätön julmuus; ahdistus, kun jäämme ulkopuolisiksi."
"Tuskallinen tieto maallisistamme oloistamme" -
"on kiteyttänyt toivomme maailman ulkopuolisesta pelastuksesta."
"Uskomme ja epäilyksemme huudot pimeyteen ja hiljaisuuteen" -
"ovat ikävä todiste hylätyksi tulemisestamme" -
"ja pelokkaasti vaietusta tiedostamme."
Luuletko, että se on totta?
Minä en usko tähän.
Kunpa voisi muuttua... Olen laiska ja tunnen huonoa omatuntoa.
Karl-Henrik syyttää minua kunnianhimon puutteesta.
Olen kuulemma kuin unissakävelijä. Minusta se on epäreilua.
Sain ryhmäni parhaat arvosanat. Hän taitaa tarkoittaa jotakin muuta.
Arvaa, mitä joskus mietin.
Opiskelusairaalassani oli koti vanhoille sairaanhoitajille.
He ovat omistautuneet vain työlleen ja kantaneet aina univormujaan.
Siellä he asuvat pikku huoneissaan.
Ajattele, että omistaisi koko elämänsä jollekin asialle.
Uskoo johonkin, suorittaa jotakin, löytää elämälleen tarkoituksen.
Pitää kiinni jostakin, tapahtui mitä tahansa. Se on oikein.
Olla tärkeä muille ihmisille. Etkö ole samaa mieltä?
Kuulostaahan se lapselliselta. Mutta minä uskon siihen.
Kylläpä sataa.
Niin, hän oli naimisissa. Suhteemme kesti viisi vuotta.
Sitten hän kyllästyi.
Olin hurjan rakastunut. Hänkin oli aluksi.
Muistan sen jatkuvana tuskana. Kärsimystä ja lyhyitä hetkiä...
Muistin sen, koska opetit minut tupakoimaan. Hän poltti valtavasti.
Näin jälkikäteen se tuntuu banaalilta. Kuin novellilta.
Jollain oudolla tavalla se ei koskaan tuntunut todelliselta.
Miten sen sanoisi... Minä en ainakaan ollut todellinen hänelle.
Kärsimykseni oli todellista.
Mutta jotenkin se kuului asiaan, jollakin inhalla tavalla.
Niin sen piti olla.
Jopa siinä, mitä sanoimme toisillemme.
Minulle on sanottu, että olen hyvä kuuntelija. Hassua.
Kukaan ei ole kuunnellut minua. Kuten sinä. Kuuntelet oikeasti.
Olet ensimmäinen, joka kuuntelee minua. Se on takuulla tylsää.
Voisit lukea hyvää kirjaa. Puhun ihan valtavasti.
Puhuminen tuntuu hyvältä. Lämpimältä ja hyvältä.
Oloni on ihan erilainen kuin koskaan ennen.
Olen aina toivonut siskoa. Minulla on hurjan monta veljeä. Seitsemän.
Minä synnyin hännänhuippuna. Olen aina ollut poikien ympäröimä.
Pidän pojista.
Sinullahan on paljon kokemusta, kun olet näyttelijätär.
Pidän Karl-Henrikistä kovasti -
mutta ihminen rakastaa vain kerran. Olen uskollinen hänelle.
Ammattini tarjoaa kyllä mahdollisuuksia, se on varma.
Vuokrasin Karl-Henrikin kanssa mökin merenrannalta.
Oli kesäkuu, olimme kahden.
Yhtenä päivänä Karl-Henrik lähti kaupunkiin ja menin yksin rannalle.
Oli lämmintä ja mukavaa.
Siellä oli toinenkin tyttö. Hän asui läheisellä saarella -
mutta hän oli melonut meidän rannallemme, koska se oli etelässä.
Makasimme alastomina rinnakkain ja otimme aurinkoa.
Nukahdimme, heräsimme ja rasvasimme itsemme.
Meillä oli päässämme hatut, sellaiset halvat olkihatut.
Minun hattuni ympärillä oli sininen nauha.
Makasin ja katselin hattuni alta maisemaa, merta ja aurinkoa.
Se oli jotenkin hassua.
Yhtäkkiä näin kaksi hahmoa hyppi- mässä kallioilla yläpuolellamme.
He menivät piiloon ja tirkistelivät meitä.
"Kaksi poikaa katselee meitä", sanoin sille tytölle, Katarinalle.
"lhan vapaasti", hän sanoi ja kääntyi selälleen.
Se oli kummallinen tunne. Halusin nousta ja pukeutua kylpytakkiin -
mutta makasin vain vatsallani takamus pystyssä.
En hävennyt yhtään, olin ihan rento.
Ja Katarina oli vieressäni rintoineen ja paksuine reisineen.
Hän vain makasi siinä ja hihitteli itsekseen.
Näin poikien tulleen lähemmäs. He seisoivat ja katsoivat meitä.
Näin, että he olivat hurjan nuoria.
Toinen heistä, se rohkeampi -
tuli luoksemme ja asettui Katarinan viereen.
Hän oli muka kiinnostunut jalastaan ja kaiveli varvasvälejään.
Minut valtasi kummallinen tunne.
Yhtäkkiä Katarina sanoi: "Tule hetkeksi tänne."
Hän otti poikaa kädestä ja auttoi tätä riisumaan farkut ja paidan.
Yhtäkkiä poika oli hänen päällään. Katarina piteli häntä takamuksesta.
Toinen poika vain istui kalliolla ja katseli.
Kuulin miten Katarina kuiskasi pojan korvaan ja nauroi.
Pojan kasvot olivat ihan vieressäni. Ne olivat punaiset ja turvonneet.
Yhtäkkiä käännyin ympäri ja sanoin: "Etkö tulisi minunkin luokseni?"
Ja Katarina sanoi: "Mene hänen luokseen."
Poika irtautui Katarinasta ja kaatui minun päälleni.
Hän otti kiinni rinnasta. Ai että se sattui.
Olin ihan valmis ja tulin melkein heti.
Olin juuri sanomassa, että hänen on oltava varovainen.
Silloin hän tuli. Ensimmäistä kertaa tunsin siementen syöksyvän sisääni.
Hän piti minua olkapäistä ja kaartui taaksepäin. Tulin monta kertaa.
Katarina makasi ja katseli ja piti pojasta takaapäin kiinni.
Kun poika oli valmis, Katarina otti hänet syliinsä -
ja käytti pojan kättä.
Kun häneltä tuli, hän huusi kimeästi.
Aloimme nauraa kaikki kolme. Huusimme toiselle pojalle.
Hän oli Peter.
Hän tuli hämillään luoksemme ja näytti palelevan helteessä.
Katarina napitti hänen housunsa auki ja alkoi leikitellä.
Kun pojalta tuli, Katarina otti hänet suuhunsa.
Poika kumartui ja alkoi suudella hänen selkäänsä. Katarina kääntyi -
ja antoi rintansa pojan suuhun.
Toinen poika kiihottui niin, että mekin aloitimme uudelleen.
Se oli yhtä ihanaa kuin edellisellä kerralla.
Sen jälkeen me uimme ja erosimme.
Kun tulin mökille, Karl-Henrik oli palannut kaupungista.
Söimme päivällistä ja joimme hänen tuomaansa punaviiniä.
Sitten makasimme yhdessä. Se ei ole koskaan tuntunut niin hyvältä.
Voitko kuvitella?
Tulin tietenkin raskaaksi.
Karl-Henrik, joka opiskelee lääkä- riksi, vei minut ystävänsä luokse -
joka teki minulle abortin.
Olimme tyytyväisiä. Emme halunneet lasta.
Emme ainakaan juuri silloin.
Ei voi olla totta. Tämä ei liity mihinkään.
Huono omatunto pikkujutuista. Voitko kuvitella?
Miten kaikkien tavoitteiden käy? Eihän tämä ole tarpeen.
Eikö voi olla yksi ja sama ihminen? Samalla kertaa. Siis kaksi ihmistä?
Luoja kuinka hullua.
Ei tämän takia kannata pillittää. Haen nenäliinan.
On melkein aamu. Sataa edelleen.
Puhun kuin papupata. Minä olen puhunut ja sinä olet kuunnellut.
Ei elämäni voi kiinnostaa sinua. Olisinpa kuin sinä.
Arvaa mitä ajattelin, kun olin nähnyt elokuvasi.
Kun tulin kotiin, katsoin peiliin ja ajattelin:
"Mehän olemme samannäköisiä."
Sinä olet tietysti paljon kauniimpi, mutta olemme silti samannäköisiä.
Voisin muuttua sinuksi, jos oikein yrittäisin.
Siis sisimmältäni.
Sinä voisit muuttua minuksi, noin vain.
Sielusi olisi tietysti liian iso. Se työntyisi ulos.
Mene sänkyyn. Muuten nukahdat pöydän ääreen.
Ei, nyt pitää mennä sänkyyn. Muuten nukahdan pöydän ääreen.
Se olisi epämukavaa.
Hyvää yötä.
Kuule, Elisabeth.
Puhuitko minulle eilen illalla?
Kävitkö yöllä luonani?
Vienkö sinunkin kirjeesi? Maistan vähäsen.
Rakas ystävä, haluaisin aina elää näin.
Vaieta, elää erilläni, minimoida tarpeeni -
tuntea, miten runneltu sielu alkaa vihdoinkin oieta.
Alma huolehtii minusta, hemmottelee minua liikuttavalla tavalla.
Luulen, että hän viihtyy ja on kiintynyt minuun -
jopa hieman rakastunut tiedostamattomalla tavalla.
On hauskaa tarkkailla häntä.
Joskus hän itkee menneitä syntejään -
orgioita tuntemattoman pojan kanssa, niitä seurannutta aborttia.
Hän myös valittaa -
etteivät hänen kuvitelmansa elämästä vastaa hänen tekojaan.
Luet näytelmää.
Se on terveyden merkki. Raportoin siitä tohtorille.
Emmekö voisi pian lähteä täältä? Alan kaivata kaupunkiin.
Etkö sinä kaipaa?
Haluaisitko tehdä minut iloiseksi?
Tiedän että se on uhraus, mutta tarvitsen apuasi.
Ei se ole mitään vaarallista. Haluaisin, että puhut kanssani.
Ei mitään ihmeellistä. Voimme puhua mistä tahansa.
Mitä syömme päivälliseksi -
tai onko vesi kylmää myrskyn jäl- keen. Niin kylmää, ettemme voi uida.
Puhutaan vain muutama minuutti. Yksi minuutti.
Voit lukea minulle kirjaasi. Sano edes pari sanaa.
Yritän olla suuttumatta. Vaikenet, ja se on sinun asiasi.
Mutta nyt sinun pitää puhua.
Kulta kiltti, etkö sanoisi yhtä ainutta sanaa?
Tiesin, että kieltäytyisit. Et voi tietää, miltä minusta tuntuu.
Luulin, että suuret taiteilijat suhtautuvat muihin myötätunnolla.
Että luovuus kumpuaa myötätunnosta ja tarpeesta auttaa. Olin typerä.
Sinä käytit minua. En tiedä mihin. Nyt viskaat minut sivuun.
Tiedän kyllä, kuinka hölmöltä se kuulostaa:
"Käytit minua hyväksesi ja nyt viskaat minut sivuun." Se on totta.
Silmälaseja myöten.
Loukkasit minua. Olet nauranut minulle selkäni takana.
Luin kirjeen, jonka kirjoitit tohtorille. Kuori ei ollut kiinni.
Luin sen läpikotaisin.
Sait minut puhumaan.
Kerroin asioita, joita en ole kertonut muille.
Ja sinä kerroit ne eteenpäin. Melkoista tutkimusta. Senkin...
Nyt kyllä puhut. Jos on sanottavaa, niin helvetti...
Älä!
Taisit pelästyä.
Sekunnin ajan pelkäsit oikeasti, eikö totta?
Aitoa kuolemanpelkoa.
Ajattelit, että Alma on tullut hulluksi. Millainen ihminen olet?
Vai ajattelitko: Painan mieleeni nuo kasvot. Tuon äänensävyn, ilmaisun.
Tätä rökitystä et hevin unohda.
Sinä vain naurat.
Minulle se ei ole niin helppoa. Eikä hauskaa.
Mutta sinulla on aina naurusi.
Pitääkö sen olla näin?
Onko niin tärkeää, ettei valehtele?
Että puhuu totta, vilpittömällä äänensävyllä?
Voiko edes elää puhumatta pötyä? Valehtelematta, ilman verukkeita?
Eikö voisi antaa itselleen luvan veltto ja vetelä, valheellinen?
Ihminen voi olla parempi, jos antaa itsensä olla sellainen kuin on.
Sinä et ymmärrä. Et ymmärrä, mitä sanon. Olet saavuttamaton.
Tohtori sanoi, että olet henkisesti terve. Ehkä olet muita hullumpi.
Näyttelet tervettä. Teet sen niin hyvin, että kaikki uskovat.
Kaikki paitsi minä. Tiedän, kuinka mätä olet.
Käytökseni on kamalaa.
Elisabeth! Anna anteeksi! Käyttäydyn kuin idiootti.
En tiedä, mikä minuun meni. Minunhan pitäisi auttaa sinua.
Sitten luin sen kamalan kirjeen. Petyin valtavasti.
Sinä itse pyysit, että kertoisin itsestäni.
Se oli mukavaa. Näytit kiltiltä ja ymmärtäväiseltä.
Olin juonut. Tuntui hyvältä kertoa kaikki.
Olin imarreltu, kun kuuluisa näyttelijätär jaksoi kuunnella.
Taisin ajatella, että olisi mukavaa, jos siitä olisi iloa sinulle.
Mutta sehän oli kamalaa. Täyttä ekshibitionismia.
Elisabeth, haluan että annat minulle anteeksi.
Pidän sinusta niin paljon. Olet tärkeä minulle.
Olen oppinut sinulta paljon. En halua erota vihoissa.
Et halua antaa anteeksi, olet niin kopea!
Et halua alentua, sinusta se ei ole tarpeen!
Minä en... En...
{Y:i}Ei puhu, ei kuuntele, ei ymmärrä...
{Y:i}Elisabeth!
{Y:i}Mitä keinoa... kyetäkseen ymmärtämään?
{Y:i}Käytännöllisesti katsoen...
Kun nukut, kasvosi ovat veltot.
Suusi on turvonnut ja ruma.
Otsassasi on ilkeä ryppy.
Tuoksut unelta ja itkulta.
Näen pulssin kaulallasi.
{Y:i}Siinä on arpi, jonka peität yleensä meikillä. - Elisabeth!
{Y:i}Elisabeth!
Hän huutaa taas. Otan selvää, mitä hän haluaa meistä.
Hän on tunkeutunut yksinäisyyteemme.
Elisabeth.
Anteeksi, jos säikäytin sinut.
En minä ole Elisabeth. - Ei minulla ole mitään vaateita.
En ole halunnut häiritä sinua, ymmärrän kyllä.
Tohtori on selittänyt kaiken.
Vaikeinta on selittää pienelle pojallesi. Teen parhaani.
Syvemmällä on jotakin, jota on vaikea havaita.
Ihminen rakastaa toista tai pikemminkin sanoo rakastavansa.
Se on ymmärrettävää, sanat ovat kouriintuntuvia.
Herra Vogler, en ole vaimonne. - Ihminen rakastuu.
Rakentaa pienen yhteisön. Se tuo turvallisuutta.
Sen avulla kestää elää.
Miten kertoisin ajatukseni harhailematta?
Pitkästyttämättä sinua?
Rakastan sinua yhtä paljon kuin ennenkin.
Älä pelkää, rakkaani'
Onhan meillä toisemme. Luotamme toisiimme.
Tiedämme toistemme ajatukset, rakastamme toisiamme.
Eikö totta? - Kyllä, ja tärkeintä on ponnistelu, eivät tulokset.
Se, että näemme toisemme lapsina. Avuttomina yksinäisinä lapsina.
Kerro pienelle pojallesi, että äiti tulee pian takaisin.
Äiti on ollut sairas, mutta hän ikävöi pientä poikaansa.
Muista ostaa hänelle jokin lelu.
Se on lahja äidiltä, älä unohda sitä.
Tunnen valtavaa hellyyttä sinua kohtaan.
Se on melkein sietämätöntä. En tiedä, mitä tekisin sen kanssa.
Minä elän hellyydestäsi.
Onko sinun hyvä olla kanssani? Tuntuuko sinusta hyvältä?
Olet ihana rakastaja, tiedät sen. - Pieni rakkaani.
Anna minulle unilääkettä, heitä minut pois. En voi jatkaa!
Rakkaani... - Anna minun olla, koko juttu on vitsi!
Olen kylmä ja mätä ja välinpitämätön.
Kaikki on pelkkää valhetta ja vääryyttä.
Elisabeth, mitä sinulla on siinä?
Mitä piilottelet kätesi alla? Näytä.
Pienen poikasi kuva. Se, jonka revit palasiksi.
Meidän pitää puhua tästä.
Kerro, Elisabeth.
No, minä kerron.
Se oli eräänä iltana juhlissa, eikö totta?
Oli myöhäistä ja meluisaa. Aamutunneilla joku seurueesta sanoi:
"Elisabeth, sinulla on melkein kaikkea naisena ja taiteilijana."
"Mutta sinulta puuttuu äidillisyys."
Nauroit, sillä se kuulosti sinusta naurettavalta.
Mutta jonkin ajan kuluttua huomasit ajattelevasi niitä sanoja.
Huolestuit yhä enemmän. Annoit miehesi tehdä sinut raskaaksi.
Halusit äidiksi.
Kun huomasit olevasi raskaana, pelästyit.
Pelkäsit vastuuta, sitoutumista, joutuvasi pois teatterista.
Pelkäsit kipua, kuolemaa, paisuvaa vartaloa.
Mutta esitit koko ajan onnellisen nuoren odottavan äidin roolia.
Kaikki sanoivat: "Kylläpä hän on kaunis, kauniimpi kuin koskaan."
Yritit moneen otteeseen saada sikiön pois.
Se epäonnistui. Kun ymmärsit, ettet voi asialle mitään -
aloit vihata lasta ja toivoit, että se syntyisi kuolleena.
Toivoit, että lapsi olisi kuollut.
Toivoit kuollutta lasta.
Synnytys oli pitkä ja vaikea. Kärsit useita päiviä.
Lopulta lapsi vedettiin pihdeillä ulos.
Katsoit inisevää lasta kauhulla ja kuiskasit:
"Etkö voisi kuolla pian?"
Mutta poika jäi henkiin. Hän huusi yötä päivää.
Sinä vihasit häntä.
Pelkäsit ja kärsit huonosta omastatunnosta.
Lopulta sukulaiset ja hoitaja ottivat pojan hoitoonsa.
Saatoit nousta sairasvuoteeltasi ja palata teatteriin.
Mutta kärsimys ei loppunut.
Pieni poika tunsi käsittämätöntä rakkautta äitiään kohtaan.
Välttelet epätoivoisesti.
Tunnet, ettet voi vastata siihen. Yrität ja yrität.
Mutta kohtaamisenne ovat julmia ja kömpelöitä.
Sinä et osaa, olet kylmä ja välinpitämätön.
Hän katsoo sinua, hän rakastaa sinua ja on niin pehmeä.
Haluat lyödä häntä, koska hän ei jätä sinua rauhaan.
Hän on vastenmielinen paksuine suineen, rumine vartaloineen -
ja kosteine vetoavine silmineen.
Hän on vastenmielinen ja sinua pelottaa.
Mikä se on? Mitä piilottelet kätesi alla? Näytä.
Pienen poikasi kuva. Se, jonka revit palasiksi.
Meidän pitää puhua tästä.
Kerro, Elisabeth.
No, minä kerron.
Se oli eräänä iltana juhlissa, eikö totta?
Oli myöhäistä ja meluisaa. Aamutunneilla joku seurueesta sanoi:
"Elisabeth, sinulla on melkein kaikkea naisena ja taiteilijana."
"Mutta sinulta puuttuu äidillisyys."
Nauroit, sillä se kuulosti sinusta naurettavalta.
Mutta jonkin ajan kuluttua huomasit ajattelevasi niitä sanoja.
Huolestuit yhä enemmän. Annoit miehesi tehdä sinut raskaaksi.
Halusit äidiksi.
Kun huomasit olevasi raskaana, pelästyit.
Pelkäsit vastuuta, sitoutumista, joutuvasi pois teatterista.
Pelkäsit kipua, kuolemaa, paisuvaa vartaloa.
Mutta esitit koko ajan onnellisen nuoren odottavan äidin roolia.
Kaikki sanoivat: "Kylläpä hän on kaunis, kauniimpi kuin koskaan."
Yritit moneen otteeseen saada sikiön pois.
Se epäonnistui. Kun ymmärsit, ettet voi asialle mitään -
aloit vihata lasta ja toivoit, että se syntyisi kuolleena.
Toivoit, että lapsi olisi kuollut.
Toivoit kuollutta lasta.
Synnytys oli pitkä ja vaikea. Kärsit useita päiviä.
Lopulta lapsi vedettiin ulos pihdeillä.
Katsoit inisevää lasta kauhulla ja kuiskasit:
"Etkö voisi kuolla pian?"
Poika huusi yötä päivää. Sinä vihasit häntä.
Pelkäsit ja kärsit huonosta omastatunnosta.
Lopulta sukulaiset ja hoitaja ottivat pojan hoitoonsa.
Saatoit nousta sairasvuoteeltasi ja palata teatteriin.
Mutta kärsimys ei loppunut.
Pieni poika tunsi käsittämätöntä rakkautta äitiään kohtaan.
Välttelet epätoivoisesti.
Tunnet, ettet voi vastata siihen. Yrität ja yrität.
Mutta kohtaamisenne ovat julmia ja kömpelöitä.
Sinä et osaa, olet kylmä ja välinpitämätön.
Hän katsoo sinua, hän rakastaa sinua ja on niin pehmeä.
Haluat lyödä häntä, koska hän ei jätä sinua rauhaan.
Hän on vastenmielinen paksuine suineen, rumine vartaloineen -
ja kosteine vetoavine silmineen.
Hän on vastenmielinen ja sinua pelottaa.
Ei! Minä en ole samanlainen kuin sinä.
En tunne samalla tavalla.
Olen sisar Alma, olen täällä auttamassa sinua.
Minä en ole Elisabeth Vogler. Sinä olet Elisabeth Vogler.
Minä haluan mielelläni...
Minä rakastan...
Minulla ei ole...
Olen oppinut melko paljon.
Saa nähdä, miten pitkään selviän.
Minusta ei koskaan tule samanlaista kuin sinusta. Muutun koko ajan.
Voit tehdä minulle mitä haluat. Et saa minua kiinni.
Älä välttele mitään. Puhdista valo. Toisenlainen.
Ei nyt, ei ei.
Varoitus, ilman aikoja. Odottamaton.
Sen piti tapahtua, se ei ollut epäonnistuminen.
Siinä sinä seisot, vaikka minun pitäisi.
Ei sisäisesti... Jotkut neuvovat toisia.
Ehkä epätoivoisesti...
Mutta missä on lähin?
Mikä sen nimi on? Ei, ei, ei...
Meitä, me, minua, minä...
Sanoja monta niin rumaa. Käsittämätön tuska...
Yritä nyt kuunnella minua. Toista perässäni mitä sanon.
Ei mitään.
Ei mitään, ei mitään.
Ei mitään.
Näin on hyvä. Näin sen pitää olla.