Hej, jeg hedder Tony, og det her er "Every Frame a Painting".
Forleden blev jeg bedt om at beskrive min klippeproces.
Jeg begyndte at tale om at organisere materiale og udvælge klip
men hun sagde: "nej, selve processen; hvordan ved du hvornår du skal klippe?"
Jeg kunne slet ikke beskrive det!
Som de fleste klippere, klipper jeg efter instinkt.
Intet står i vejen for klippeprocessen
Det er dine tankers proces.
Jeg klipper ikke ud fra såkaldt "viden".
Jeg er nødt til at træde ind i det og føle det.
Jeg har det på samme måde. Jeg må tænke og føle mig igennem klipningen
så i dag vil jeg gerne tale om den proces:
Hvordan tænker og føler en klipper?
Det første du skal vide er, at klipning handler om øjnene
Mere end noget andet fortæller øjnene dig om en scenes følelser
og de bedste skuespillere forstår at de
formidler mere gennem deres øjne end gennem dialog
Jeg sagde: "Jamen, jeg har intet at sige",
og han sagde: "Hvad mener du med det?"
Han sagde: "Selvfølgelig har du noget at sige! Vidunderlige ting!"
Men sid der og lyt, og tænk på disse fantastiske ting at sige...
-- "Elliott, skat!" -- "Mhm?"
-- "Har du prøvet dem her? De er fantastiske"
... og lad så være med at sige dem!
Det er sådan du gør!"
Når jeg ser materiale igennem, leder jeg efter:
Momenter hvor jeg ser forandring i skuespillerens øjne
når han træffer en beslutning
Disse skud er stærke fordi de fungerer godt med andre skud.
Som når vi klipper fra hans øjne til det han kigger på.
Det fortæller os, uden ord, hvad han tænker på.
Det næste koncept var svært for mig at lære:
Følelser tager tid.
Når vi ser mennesker på skærmen, føler vi en sammenhæng med dem
og det er fordi vi har tid til at se deres ansigter før de taler
og tid til at se dem bagefter.
Klippere me bestemme hvor lang tid en følelse skal have.
Lad os lave en øvelse: Se på denne indstilling.
Hvad føler du når du ser på den?
Lad os prøve igen.
Hvad føler du når du ser på dette?
Var det en anden følelse?
Klipning er mange af disse beslutninger
hvor fire sekunder gør en stor forskel
og valgene er svære. Der er ingen rigtige svar.
Nogle følelser er bedre i et enkelt, uafbrudt billede.
Men andre følelser virker bedre fordelt over flere billeder
så du kan bygge op og trappe ned.
Se scenen her, hvor Luke Skywalker tester sine evner.
Lad os fokusere på længden af hvert skud, for at gøre det enkelt.
Bemærk at hvert skud bliver kortere og kortere, som vi bygger op imod klimaks
men efter fem skud, topper vi og trapper ned.
Skuddene bliver ikke kun længere, men de holdes i længere tid
end første gang.
Hele denne sekvens tager ca. 15 sekunder om at bygge op, men dobbelt så meget
på at trappe ned, så vi seere har tid til at opleve Lukes nederlag.
-- "Jeg kan ikke, den er for stor."
Men hvad hvis man forkorter scenen?
Lad os se en lignende scene, fra en nyere film.
Se om du kan mærke forskellen.
-- "Du kan godt, Scott. Kom så!"
-- "De hører mig ikke!"
Troede du på den følelse?
I denne scene tog Scotts nederlag 30 frames.
Til sammenligning tog Luke Skywalkers nederlag
30 sekunder.
Mennesker er ikke maskiner.
Vi har brug for tid til at mærke følelser
og hvis filmen ikke giver os tid...
... tror vi ikke på det.
Jeg opdager mange ting i film jeg har set for nyligt
som jeg ikke tror på.
Jeg tror folk stiller ting op
og beder dig om at tro på dem,
men de får dig ikke til at tro på det.
At gøre det troværdigt er svært...
-- "Lad ham gå."
... for timing er ikke en bevidst proces.
Du reagerer bare på det faktum
at hver indstilling har en naturlig rytme.
Der er et indbygget forhold mellem selve historien
og hvordan den fortælles, og fortællingens rytme,
og klipningen er...
70% rytme.
Nogle gange er rytmen indlysende,
som når skuespilleren gør noget meget fysisk,
men andre gange er den meget underspillet.
For eksempel rytmen af folk der går frem og tilbage
eller rytmen i en restaurant med kokke, kunder, tjenere...
Disse rytmer er tættere på vores oplevelse af hverdagen
og jeg synes faktisk de er sværere at klippe.
Men hvis du ser noget igen og igen, føler du øjeblikket
hvor skuddet selv vil have du skal klippe.
Klassisk Hollywood klipning handler om at klippe med rytmen,
og det er dette vi mener når vi siger, at klipning er usynligt.
Klippet sker så naturligt...
-- "Er der andet du gerne vil vide om mig?"
... at du ikke opdager det.
-- "Vil du med over på mit værelse?"
Men det behøver ikke altid være usynligt.
Nogle følelser er bedre i forstyrrende klip.
F.eks. hvis nogen er oprevede.
Og andre momenter er bedre
hvis du klipper for at gøre seeren utilpas.
"Én af de ting Marty altid har opfordret os til
er nogle gange at holde klippet lidt for længe
og så klippe, hvis det er berettiget."
Det væsentligste er hvilken reaktion du vil have fra seeren.
For nogle gange kan det kun opnås med et udsædvanligt klip.
Det fører mig til sidste pointe:
Hvordan kan man lære at klippe hvis det er instinktivt?
Jeg kender kun til én måde:
Øvelse.
"Og klipning er på den måde som dans:
Du kan forklare grundprincipperne
men for at lære det, må du selv danse."
Du er nødt til at klippe.
Ved at klippe, får du en sans for rytme og følelse
som er unik for dig.
Jeg har gjort det i ti år, og er ikke i mål endnu.
Men når jeg er frustreret, husker jeg Michael Kahns ord:
"Det smukke ved klipning er...
- måske har forfattere det på samme måde -
Jeg ser al det film deroppe, men jeg laver én del ad gangen,
én scene ad gangen, ét klip ad gangen.
Og der er meget film, men jeg laver én ting ad gangen."
Så tag det ét skud ad gangen,
... for hvis du ser på et billede...
"Betyder det noget?"
... ser du dets følelse og rytme...
... og du må føle...
... hvornår...
... du skal...