במאה ה 17, היו כל כך הרבה לוויתני רייט במפרץ קייפ קוד
ליד החוף המזרחי של ארצות הברית
שמסתבר שיכולתם ללכת על גבם
מצד אחד של המפרץ לשני.
היום מספרם הוא במאות, והם בסכנת הכחדה.
כמוהם, הרבה מינים של לוויתנים ראו את מספרם מופחת דרסטית
על ידי צייד לוויתנים בן 200 שנה,
כשהם ניצודו ונהרגו בשל בשר הלוויתנים, השומן והעצמות שלהם.
יש לנו לוויתנים במימינו היום
רק בגלל תנועת הצילו את הלוויתנים של שנות ה 70.
הוא היה משמעותי בעצירת הדייג המסחרי.
ונבנה על הרעיון שאם לא נוכל להציל את הלוויתנים,
מה נוכל להציל?
זה היה מבחן של היכולת הפוליטית שלנו
לעצור הרס סביבתי.
אז בתחילת שנות ה 80, היה איסור על ציד לוויתנים מסחרי
שנכנס לתוקף כתוצאה של הקמפיין הזה.
לוויתנים במים שלנו עדיין במספרים נמוכים, עם זאת,
מפני שהם עומדים בפני מגוון של סיכונים אחרים מבני האדם.
למרבה הצער, הרבה אנשים עדיין חושבים שמשמרי לוויתנים כמוני
עושים את מה שאנחנו עושים רק בגלל שהיצורים האלה הם כריזמתיים ויפים.
זה למעשה שרות גרוע,
מפני שלוויתנים הם מהנדסי מערכות סביבתיות.
הם עוזרים ליציבות והבריאות של האוקיינוסים,
ואפילו מספקים שרותים לחברה האנושית.
אז בואו נדבר על למה הצלת הלוויתנים היא חיונית
ליכולת ההתחדשות של האוקיינוסים.
זה מגיע לשני דברים עיקריים:
קקי של לוויתנים וגופות נרקבות.
כשלוויתנים צוללים למעמקים כדי לאכול ועולים לפני השטח כדי לנשום,
הם למעשה משחררים את העננים הצואתיים הענקיים האלה.
משאבת הלוויתן הזו, כמו שהיא נקראת,
למעשה מביאה חומרים מזינים מהמעמקים
לפני השטח שם הם מעוררים את הצמיחה של פיטופלנקטון,
שיוצר את הבסיס לכל שרשראות המזון הימיות.
אז באמת, כשיש יותר לוויתנים מחרבנים באוקיינוסים
זה באמת מועיל לכל מערכת החיים.
לוויתנים ידועים גם כעוברים את כמה מהנדידות הארוכות ביותר של יונקים.
לוויתנים אפורים מול חופי אמריקה נודדים 16,000 קילומטרים
בין אזורי הזנה פרודוקטיביים ואזורי המלטה וגידול וללדות פחות פרודוקטיביים
וחזרה כל שנה.
כשהם עושים זאת, הם מובילים חומרים מזינים בצורה של הצואה שלהם
ממקומות שיש להם אותם למקומות שזקוקים להם.
אז בברור, לוויתנים באמת חשובים למחזור החומרים המזינים.
גם אופקית וגם אנכית, ברחבי האוקיינוסים.
אבל מה שבאמת מגניב זה שהם גם באמת חשובים אחרי שהם מתים.
גופות לוויתנים הם כמה מהצורות הכי גדולות של חומר נרקב
שנופלות מפני האוקיינוס והם נקראים נפל לוויתנים.
כשהגופות שוקעות,
הן מספקות ארוחה ענקית ליותר מ 400 מינים,
כולל ההאגפיש דמוי הצלופח שמייצר ריר.
אז יותר מ 200 שנים של ציד לוויתנים,
כשהיינו עסוקים בלהרוג ולהוציא את הגופות האלו מהאוקיינוסים,
כנראה שינינו את הקצב והפיזור הגאוגרפי של נפלי הלוויתנים האלה
שנפלו למעמקי האוקיינוסים,
וכתוצאה, כנראה הובלנו למספר הכחדות
של מינים שהתמחו
ונסמכו על הגופות האלו להשרדות שלהם.
גופות לוויתנים ידועות גם כמובילות של 190,000 טונות של פחמן,
שזה המקבילה למה שמייוצר
על ידי 80,000 מכוניות בשנה
מהאטומספירה למעמקי האוקיינוסים,
ומעמקי האוקיינוסים הם מה שאנחנו קוראים לו "מאגרי פחמן,"
מפני שהם לוכדים ומחזיקים פחמן עודף מהאטמוספירה,
ולכן עוזרים לדחות את ההתחממות הגלובלית.
לפעמים הגוויות האלה גם נסחפות לחופים
ומספקים ארוחות למספר מינים טורפים על האדמה.
200 שנות ציד הלוויתנים היו מזיקות בברור
וגרמו להפחתה באוכלוסיות של הלוויתנים
בין 60 ל 90 אחוז.
בברור, תנועת הצילו את הלוותנים
היתה חיונית במניעת המשך ציד לוויתנים מסחרי,
אבל אנחנו צריכים לשנות את זה.
אנחנו צריכים להתייחס לבעיות היותר מודרניות ולוחצות שעומדות בפני הלוויתנים האלה
באוקיינוסים היום.
בין דברים אחרים, אנחנו צריכים למנוע מהם
מלהדרס על ידי אוניות מכולות כשהם באזורי האכילה שלהם,
ולמנוע מהם מלהסתבך ברשתות דיג
כשהם צפים באוקיינוסים.
אנחנו גם צריכים ללמוד להכניס להקשר את מסרי השימור שלנו,
כך שאנשים באמת יבינו את ערכי סביבות המחיה האמיתיים של היצורים האלה.
אז, בוא נציל את הלוויתנים שוב,
אבל הפעם, בואו לא נעשה את זה פשוט למענם.
בואו נעשה את זה בשבילנו.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)