Csillagász vagyok, és távcsöveket építek.
Azért, mert először is lenyűgözőek,
másodszor pedig
úgy vélem, hogyha újat akarunk felfedezni a világegyetemben,
akkor másként kell
az univerzumra tekintenünk.
Az új technológiák a csillagászatban –
lencsék, fotólemezek
és egyéb fejlesztések egészen az űrtávcsövekig –
mind új módon láttatják velünk a világegyetemet,
és általuk jobban megértjük
a benne elfoglalt helyünket.
De a felfedezéseknek megvan az ára.
Sok ezer ember és 44 év kellett ahhoz,
hogy a Hubble-űrteleszkóp az ötlettől eljusson a pályára bocsátásig.
Időre van szükség,
valamint a kudarc elviselésére
és olyan egyénekre,
akik nap mint nap a folytatás mellett döntenek.
Tudom, milyen nehéz ez a döntés, mert átélem.
Munkám velejárója a szinte állandó kudarc és a kudarcból való felállás,
mert így épülnek a távcsövek.
A teleszkópnak, amelynek az elkészítését segítettem,
"faint intergalactic-medium redshifted emission balloon" a neve,
ami túl hosszú,
ezért FIREball-nak hívjuk.
Ne aggódjanak, nem fog felrobbanni a történet végén.
Tíz éve dolgozom a FIREBall-on,
és most én vezetem a nagyszerű csapatot, amely megépítette.
A FIREBall célja, hogy megfigyelje a leghalványabb ismert struktúrákat:
a hatalmas hidrogéngázfelhőket.
Ezek gigászi felhők.
Minden elképzelhetőnél nagyobbak.
Irdatlan kiterjedésű hidrogénfelhők,
amelyekről úgy tudjuk, hogy ki-és befelé áramlanak a galaxisokban.
Azért dolgozom a FIREBall-on,
mert formálni szeretném a világegyetemről alkotott képet,
hogy az ne csak a csillagok fényét jelentse,
hanem meg tudjunk figyelni és mérni minden létező atomot.
Mindössze ennyit akarok.
(Nevetés)
A galaxisok megjelenési formáinak megértéséhez
legalább néhány atomot meg kell vizsgálnunk.
Tudni akarom,
hogyan áramlik a hidrogéngáz a galaxisban, és hogyan keletkezik belőle csillag.
2008-ban kezdtem el dolgozni a FIREBall projekten,
de nem maga a teleszkóp volt a feladatom, hanem a fényérzékelő,
ami minden távcső legfontosabb eleme.
Az új szenzort a NASA egyik űrközpontjának,
a Jet Propulsion Laboratory csapatával fejlesztettük ki.
Azt akartuk bizonyítani,
hogy a szenzor kitűnően fogja észlelni a hidrogéngázt.
E munka során
több nagyon-nagyon drága szenzort is tönkretettem,
mire rájöttem, hogy az általam használt gép
plazmát hozott létre, amitől zárlatos lett minden belehelyezett elektromos dolog.
Egy másik gépet kezdtünk használni, majd újabb problémák adódtak,
és évekbe telt, míg a dolog összejött.
Csodálatos volt,
amikor az első szenzor működött.
Fényérzékelőink ma tízszer jobbak a korábbi csúcskategóriánál,
és számos új teleszkópba szerelik be őket.
Segítségükkel másként fogjuk látni az univerzumot és benne a helyünket.
Tehát a szenzorok kipipálva,
ideje rátérni a teleszkópra.
A FIREBall különleges a távcsövek között,
mert nem az űrben van, és nem is a Földön,
hanem egy hatalmas ballonra szerelve lóg,
és csak egyetlen éjszaka végez megfigyelést
40 kilométerre, a sztratoszférában,
a világűr szélén.
Ennek oka részben az, hogy a világűr széle sokkal olcsóbb, mint a világűr.
(Nevetés)
A távcső megépítése természetesen további kudarcokkal járt:
nem minden tükör sikerült,
karcolások miatt újra kellett készíteni néhányat,
hibák a hűtőrendszerben,
egy teljes rendszert újra kellett építeni,
kalibrálási hibák, újra és újra lefuttattunk teszteket,
meghibásodások ott, ahol a legkevésbé sem számítottunk rájuk:
volt egy bájos, de nagyon mérges sólyomfióka,
aki egy nap a spektográf tartályán landolt.
(Nevetés)
Hogy őszinte legyek, az volt a legszebb nap
a projekt történetében.
(Nevetés)
Nagyon szerettem azt a madarat.
A sólyom okozta hibát kijavítottuk,
a távcső készen állt az indítási kísérletre 2017 augusztusában –
de nem sikerült elindítani,
mert hat hétig szakadatlanul esett az új-mexikói sivatagban.
(Nevetés)
Elment a kedvünk,
és csak 2018 augusztusában, a tizedik évben álltunk elő újra.
Végül szeptember 22-én
útnak indítottuk a távcsövet.
(Taps)
Nagyon sokat áldoztam erre a projektre – az egész életemet,
és szinte el sem hiszem, hogy megtörtént.
Ez a kép aznap napnyugtakor készült
a ballonunkról,
rajta a FIREBall,
és majdnem telihold volt.
Imádom ezt a képet.
Annyira tetszik.
De ránézek,
és majdnem elsírom magam,
mert a ballonok, ha teljesen fel vannak fújva, gömb alakúak,
ez viszont nem.
Könnycsepp alakja van,
mert egy lyuk van benne.
Néha a ballonok is kudarcot vallanak.
A FIREBall az új-mexikói sivatagban zuhant le,
és nem jutottunk hozzá a kívánt adatokhoz.
A nap végén arra jutottam:
„Miért csinálom ezt?”
Sokat gondolok erre azóta is.
Rádöbbentem, hogy a munkám tele van olyan dolgokkal,
amelyek tönkremennek, nem sikerülnek,
mert nem értjük őket,
vagy mert elsőre rosszul csináljuk,
és azért nem sikerülnek.
Eszembe jut a több ezer ember, aki a Hubble-t építette,
és hogy mennyi kudarcot kellett elviselniük.
Számtalan kudarcot, köztük szívszorító kudarcokat,
még akkor is, amikor már az űrben volt.
Semmilyen kudarc sem tántorította el őket.
Arra is gondolok, miért szeretem a munkámat.
Tudni akarom, mi történik az univerzumban.
Önök is mind tudni akarják, mi történik a világegyetemben.
Tudni akarom, mi történik a hidrogénnel.
Rájöttem, hogy a felfedezés olyan folyamat, amelynek során
gyakran nem megoldható dolgokra bukkanunk.
A kudarc elkerülhetetlen, amikor a tudás határait feszegetjük.
És én épp ezt akarom tenni.
Ezért döntök úgy, hogy folytatom.
Csapatunk azt fogja tenni,
amit előttünk bárki, aki valaha is épített valamit:
újra megpróbáljuk
2020-ban.
Lehet, hogy ma kudarcnak érezzük az egészet, és az is,
de csak akkor marad kudarc,
ha feladom.
Köszönöm szépen.
(Taps)