בין אם היא מתארת משפחות מתווכחות,
הצהרות אהבה שקטות,
או רכילות עסיסית,
נדמה כאילו כתיבתה של ג'ין אוסטין נכתבה במיוחד בשבילכם.
ההומור היבש והשובבות החצופה שלה מאפיינים את הגיבורות שלה,
שטון השיח שלהן מזמין את הקוראים בקריצה תככנית.
נאמר שכמה קוראים מרגישים כמו בעלי הסוד של הסופרת,
המחליפים מכתבים עם חברתם השנונה ג'יין.
אבל סוג ההומור הייחודי הזה
הוא רק הישג אחד מני רבים הנמצאים בסאטירות הערמומיות שלה
על חברה, נימוס ורומנטיקה סוחפת.
סיפוריה של אוסטין נכתבו בתחילת המאה התשע עשרה,
והם מפצחים את חייהם המוגנים
של המעמד העליון באנגליה הכפרית.
מטינה שחבויה במילות נימוס
לויכוחים שמסווים משיכה,
יצירותיה חוקרות את ההתנגשות המבלבלת בין רגשות לבין אֶטִיקֶט.
אבל למרות שהרומנטיקה עוברת כחוט השני ביצירותיה,
אוסטין דחתה את סגנון הכתיבה הרגשני שהיה כל כך פופולרי בזמנה.
במקום סיפורי אהבה נשגבים,
דמויותיה מתנהגות באופן טבעי, ולעיתים באופן מגושם.
הן מחליפות עצות פרגמטיות, בדיחות חברותיות
ועוקצים לא כל כך חברותיים על עמיתיהם היהירים.
כשהן מתמודדות עם החוקים האין סופיים של החברה שלהם.
הדמויות של אוסטין יכולות בדרך כלל למצוא הומור
בכל הצביעות, הנימוס ושיח החולין.
כשמר בנט מתבדח עם בתו האהובה,
"בשביל מה אנחנו חיים, אם לא כדי לבדר את שכנינו
ולצחוק עליהם בתורנו?"
ולמרות שהגיבורות שלה אולי צוחקות על מוסכמות חברתיות חסרות הגיון,
אוסטין לגמרי הבינה את החשיבות הפרקטית של שמירה על הנראות כלפי חוץ.
בתקופה בה היא כתבה,
חתונה עם אדם עשיר היתה כורח כלכלי עבור רוב הנשים הצעירות,
והיא הרבתה לחקור את המתח בין החיפוש המיתי אחר אהבה,
לבין התועלות הכלכליות במציאת בן זוג.
אשת החברה הגבוהה מרי קרופורד מסכמת זאת במנספילד פארק;
"הייתי נותנת לכל אחד להתחתן אם הם היו עושים זאת בצורה נאותה:
אני לא אוהבת שאנשים זורקים את עצמם לפח."
לא במפתיע, הנושאים האלה היו קיימים גם בחייה האישיים של אוסטין.
היא נולדה ב-1775,
חיה במעגלים החברתיים שמתוארים בספריה.
הוריה של ג'יין תמכו בחינוך שלה,
ונתנו לה מקום לכתוב ולפרסם את יצירותיה באופן אנונימי.
אבל הכתיבה לא היתה רווחית.
ולמרות שהיו לה ניצוצות של כימיה,
היא מעולם לא נישאה.
בדמויות שלה ניתן למצוא מרכיבים מנסיבות חייה;
שהיו לעיתים נשים עם אישיות פרגמטית ושנונה,
וחיים פנימיים עשירים.
הגיבורות החזקות האלו מספקות עוגן מבדר
לנרטיבים הרומנטים הסוערים שלהן.
כמו אליזבת' בנט הלא רלוונטית מגאווה ודעה קדומה,
שהמסירות שלה לאהבה של אחותה מעוורת אותה למחזר המסורבל שלה.
או אן אליוט החזקה מהספר "הטיית לב",
שבוחרת להישאר לא נשואה לאחר היעלמות אהובה הראשון.
ואלינור דאשווד,
שמגינה בחירוף נפש על משפחתה על חשבון תשוקותיה שלה
ב"תבונה ורגישות".
כל הנשים האלו עומדות בפני בחירות קשות
בנוגע ליציבות רומנטית, כיבוד הורים ויציבות כלכלית,
והן פותרות אותן בלי להקריב את ערכיהן -
או את חוש ההומור שלהן.
כמובן שהדמויות האלו רחוקות משלמות.
הן הרבה פעמים חושבות שיש להן את כל התשובות.
ועל ידי סיפור הסיפור מנקודת מבטן,
אוסטין גורמת לצופה להאמין שהגיבורה שלהם יודעת הכי טוב -
ואז היא מושכת את השטיח מתחת לגיבורה ולקוראים.
ב"אמה," הדמות שנושאת את שם הסיפור מרגישה מוקפת בשכנים משעממים,
וחברים שלא יכולים לקוות להשתוות לשנינותה.
כשהאורחים שלה מקשקשים עוד ועוד על כלום,
הקוראים מתחילים להסכים --
אמה היא הדמות המרגשת היחידה בשכונה השקטה הזו.
ועדיין למרות האגו המתנפח שלה,
אמה אולי לא בשליטה כמו שהיא חושבת -- בחיים ובאהבה.
והשימוש האינטימי של אוסטין בפרספקטיבה
הופך את הגילויים האלו למפתיעים כפליים,
כשהם מעוורים גם את אמה וגם את הקהל.
אבל במקום להמעיט מערך הגיבורות שלה,
הפגמים האלו רק מאשרים את "חוסר האחידות של כל הדמויות האנושיות."
המורכבות שלהן שמרה על אוסטין דומיננטית על הבמה והמסך,
וגרמה ליצירותיה להתאים בקלות לתחושות המודרניות.
אז בתקווה,
קוראים חדשים ימשיכו לראות בגברת אוסטין חברה
עוד שנים רבות.