Jag måste börja med att berätta lite om mitt sällskapsliv.
Det kanske inte verkar så relevant, men det är det.
När folk träffar mig på fester –
och de får veta att jag är en engelskprofessor
som är specialiserad på språk –
reagerar de oftast på två olika sätt.
De ena reaktionen är att de blir skärrade.
(Skratt)
Oftast säger de något i stil med:
"Oj, då måste jag tänka på vad jag säger, du hör säkert alla fel jag gör."
Och sedan säger de inget mer.
(Skratt)
Och så väntar de på att jag ska gå i väg och prata med någon annan.
Den andra reaktionen är att de skiner upp
och säger: "Det är precis dig jag vill prata med."
Och så berättar de om vad de tycker är fel med det engelska språket.
(Skratt)
För ett tag sedan var jag på en middagsbjudning
och mannen till höger om mig
började tala om alla olika sätt internet försämrade det engelska språket.
Han pratade om Facebook och sa:
"Defriend (ta bort vän), är det ens ett riktigt ord?"
Låt oss fundera på den frågan:
Vad gör att ett ord räknas som "riktigt"?
Min middagskompis och jag vet båda två vad verbet "defriend" betyder,
så när blir ett nytt ord som "defriend" riktigt?
Vem har egentligen rätt att bestämma sådana saker om våra ord?
Det är sådana frågor jag vill tala om idag.
När folk säger att ett ord inte är "riktigt",
menar de att ordet inte finns i en vanlig ordbok.
Det väcker en hel del andra frågor, bland annat: vem skriver ordböcker?
Innan jag går vidare vill jag förtydliga min egen roll i detta.
Jag skriver inte ordböcker.
Däremot samlar jag på nya ord ungefär på samma sätt som ordboksförfattare gör
och det bästa med att vara historiker inom det engelska språket
är att jag kan kalla detta för "forskning".
När jag undervisar i engelsk språkhistoria begär jag att studenterna lär mig
två nya slangord före lektionen börjar.
Under åren har jag lärt mig en hel del fantastiska slangord,
bland annat "hangry"...
(Applåder)
...som betyder att du är arg (angry) för att du är hungrig (hungry).
(Skratt)
Och "adorkable"...
... som är när man är underbar (adorable) på ett lite töntigt (dorky) sätt.
Helt klart fantastiska ord som fyller en del luckor i det engelska språket.
(Skratt)
Men hur "riktiga" är de om de främst är slangord
och ännu inte finns i ordböckerna?
Låt oss fortsätta prata om ordböcker
Ni ska få räcka upp handen:
Hur många av er använder ordböcker, antingen i bokform eller på internet?
Okej, de flesta av er.
En andra fråga, och räck upp handen igen:
Hur många av er har tittat efter vem som har redigerat ordboken du använder?
(Skratt)
Okej, inte alls lika många
Någonstans vet vi ju att det är människor som står bakom ordböckerna,
men vi vet ändå inte vem som har skrivit dem.
Detta fascinerar mig.
Även väldigt kritiska personer brukar inte vara kritiska till ordböcker.
Man skiljer inte på dem
och man funderar inte på vem som har redigerat dem.
Fundera på frasen: "Slå upp det i ordboken"
som antyder att alla ordböcker är precis likadana.
Tänk på universitetets bibliotek, när man går till läsrummet
ser man en stor ordbok uppe på en piedestal full av ära och respekt,
helt öppen så att man kan gå dit och leta fram svar.
Missförstå mig inte, ordböcker är fantastiska tillgångar,
men de är mänskliga och de är inte tidlösa.
Som lärare häpnas jag över att vi säger åt studenter att kritiskt ifrågasätta
alla texter och hemsidor de ser,
men inte ordböcker.
Vi behandlar dem som böcker utan författare,
som om de bara dyker upp för att ge oss svar på vad ord faktiskt betyder.
Så här är det: om man frågar en ordboksförfattare
kommer de att säga de att de bara försöker hänga med
medan vi förändrar språket.
De håller koll på vad vi säger och skriver
och försöker lista ut vilka ord som kommer att överleva och inte.
De måste chansa, för de vill vara först
med att fånga ord som kommer att överleva,
som till exempel "LOL" (laughing out loud),
men de vill inte verka för trendiga
och fånga ord som inte kommer att överleva,
och jag tror att de håller lite koll på ordet
"YOLO" – du lever bara en gång.
Jag har äran att få umgås med ordboksförfattare
och du kanske blir förvånad över ett av ställena där vi brukar umgås.
Alltid i januari brukar vi gå på American Dialect Societys årliga möte
där vi bland annat röstar på "årets ord".
Ungefär 200 till 300 personer brukar komma dit
bland annat några av USAs bästa lingvister.
För att ge er en uppfattning om mötet
kan jag säga att det sker precis före "happy hour".
Alla som kommer dit får rösta.
Den viktigaste regeln är att man bara får rösta med en hand.
Tidigare har några vinnare varit "tweet" (twittra) år 2009
och "hashtag" år 2012.
"Chad" (pappersrest från hålkort) var årets ord år 2000,
för vem visste vad en "chad" var innan 2000? (p.g.a. presidentvalet i Florida)
Och "WMD" (massförstörelsevapen) år 2002.
Vi har också andra kategorier som vi röstar inom
och min favoritkategori är "årets mest kreativa ord".
Tidigare vinnare i denna kategori har varit
"Recombobulation area".
Det är på Milwaukees flygplats, efter säkerhetskontrollen,
där du kan samla ihop dina saker igen.
(Skratt)
Du kan ta på dig bältet igen, lägga tillbaka datorn i väskan.
(Skratt)
Och mitt absoluta favoritord inom denna kategori är "multi-slacking".
(Skratt)
Och "multi-slacking" är när man har flera fönster uppe på sin skärm,
så att det ser ut som att man arbetar, fast man bara klickar runt på internet.
(Skratt)
(Applåder)
Kommer alla dessa ord att överleva? Absolut inte.
Och vi har gjort några tvivelaktiga val,
till exempel år 2006 när "årets ord" var "Plutoed"
som betyder degraderad.
(Skratt)
Men vissa tidigare vinnare är i dag helt accepterade ord,
som till exempel "app",
och "e" som prefix,
och att använda verbet "googla".
Några veckor före vår röstning
utfärdar Lake Superior State University sin lista på "årets utslagna ord".
Något som är imponerande är att det ofta överlappar
mellan deras lista och vår lista över "årets ord".
Detta sker för att vi uppmärksammar samma saker.
Vi uppmärksammar ord som sticker ut.
Det är helt enkelt en fråga om attityd.
Stör du dig på språklig förändring
eller tycker du att det är roligt, intressant, värt att utforska
som en del av ett levande språk?
Lake Superior State Universitys lista
har länge innehållit klagomål på nya ord.
Här är Dean Henry Alford år 1875,
som tycker att "desirability" (önskvärdhet) är ett förfärligt ord.
År 1760 skrev Benjamin Franklin ett brev till David Hume
och meddelade att ordet "colonize" (kolonisera) var dåligt.
Under åren har folk också varit oroliga över nya uttal.
Här är Samuel Rogers år 1855
som tycker att vissa moderna uttal är motbjudande.
Han säger: "Som om inte 'contemplate' (begrunda) var illa nog,
får 'balcony' (balkong) mig att må illa."
(Skratt)
Ordet är inlånat från italienskan och uttalades bal-CO-ny
Dessa klagomål kan nu ses som lustiga om inte rent av "adorkable".
(Skratt)
Men grejen är...
... vi blir fortfarande ganska upprörda när det kommer till språklig förändring.
Jag har ett helt arkiv på mitt kontor med nyhetsartiklar
där de uttrycker oro över illegitima ord
som inte borde finnas med i ordboken,
däribland "LOL" när det kom med i Oxford English Dictionary
och "defriend" när det kom med i Oxford American Dictionary.
Jag har också artiklar som uttrycker oro över "invite" (invit) som ett substantiv,
"impact" (stöta emot) som ett verb –
för bara tänder kan stöta emot varandra –
och "incentivize" (motivera) beskrivs som ett plumpt och byråkratiskt låtsasord.
Ordboksförfattare ignorerar inte denna sorts attityd till språk,
de vill ge oss vägledning över ord som ses som slang, informella eller stötande
med notiser om hur man använder ordet.
Men de hamnar i en svår situation, för att de försöker beskriva vad vi gör,
och de vet att vi ofta vänder oss till ordböcker
för att få veta hur vi bör använda ett ord på rätt sätt.
Därför inkluderar the American Heritage Dictionary
notiser om hur man använder ordet.
Notiserna förekommer oftast med ord som är knepiga på något sätt
och en anledning till att de kan bli knepiga
är för att deras betydelse förändras.
Notiserna innefattar mänskliga beslut
och jag tror att vi inte alltid är så medvetna om dessa mänskliga beslut
som vi borde vara.
Jag ska visa var jag menar genom att visa ett exempel, men först
vill jag förklara vad ordboksförfattarna försöker hantera i denna notis.
Tänk på ordet "peruse" (läsa)
och hur du använder det ordet.
Jag tror att ni kanske tänker på att skumma, skanna, läsa igenom snabbt,
Några av er kanske också tänker på att gå omkring
för att ni skummar bland hyllorna i affären,
eller något liknande.
Det kanske förvånar er att de flesta ordböcker
beskriver ordet som att "läsa noggrant" eller "studera".
American Heritage har det som sin första definition
och sedan har de "skumma" som andra definition,
och bredvid det står det "språkbruksproblem"
(Skratt)
Och de inkluderar en notis som är värd att titta på.
Här är notisen:
"Peruse har länge betytt 'att läsa grundligt',
men ordet används ofta mer fritt och betyder då bara 'att läsa'.
Fler betydelser som 'ögna', eller 'skumma' har traditionellt sett uppfattats som fel,
men resultaten från vår omröstning antyder att det verkar bli mer accepterat.
När vi frågade om meningen:
'Jag hade bara en stund på mig att läsa manualen snabbt'
tyckte 66 procent i språkbrukspanelen att det var oacceptabelt år 1988,
58 procent år 1999
och 48 procent år 2011."
Ah, språkbrukspanelen,
den där tillförlitliga språkorganet som blir mer överseende med detta.
Jag hoppas att du nu tänker: "Vänta nu, vem sitter i språkbrukspanelen?
Och vad ska jag göra med deras rekommendation?"
Om du kollar innehållsförteckningen på American Heritage Dictionary
kan du se namnen på dem som sitter i språkbrukspanelen.
Men vem kollar i ordböckers innehållsförteckningar?
Det sitter ungefär 200 personer i språkbrukspanelen,
bland annat akademiker, journalister, författare,
en domare från högsta domstolen
och några lingvister.
Från år 2005 finns även jag på listan.
(Applåder)
Detta kan vi göra:
vi kan ge dig en uppfattning om vilka åsikter som finns
omkring omtvistat språkbruk.
Det är och bör vara vårt område, vi är inte en språkakademi.
Ungefär en gång per år får jag en valsedel
där de undrar om huruvida nytt språkbruk, uttal och betydelser är acceptabla.
För att fylla i valsedeln lyssnar jag på vad andra säger och skriver.
Jag bryr mig inte om mina egna åsikter om det engelska språket.
Jag ska vara ärlig: jag gillar inte ordet "impactful" (imponerande).
Men det spelar ingen roll när det gäller huruvida "impactful" blir vanligare
och mer accepterat i skriven prosa.
Så för att vara ansvarsfull tittar jag på användningen,
vilket ofta innebär att titta i databaser som till exempel Google Böcker.
Så om du slår upp "impactful" i Google Böcker
ser du detta.
Här ser det ut som att "impactful"
visar sig vara ett användbart ord för vissa författare
och har blivit mer och mer användbart under de senaste 20 åren.
Det kommer att ske förändringar i språket som inte alla tycker om.
Det kommer att ske förändringar då du tänker:
"Kom igen, måste språket förändras just sådär?"
Det jag menar är att vi borde inte vara så snabba
på att bestämma oss för att förändringen är hemsk,
vi borde inte vara så snabba på att säga våra egna åsikter till andra,
och vi borde helt sluta tro
att det engelska språket ligger i någon riskzon.
Det gör det inte.
Det är rikt, levande och fyllt av språkbrukarnas kreativitet.
Om vi tittar tillbaka tycker vi att det är fascinerande
att "nice" (trevlig) förut betydde "tokig",
och att "decimate" (minska) förut betydde "att döda var tionde person".
(Skratt)
Vi tyckte att Ben Franklin var löjlig
som oroade sig för ordet "notice" (notera) som ett verb.
Men vet ni vad?
Vi kommer att verka ganska löjliga om hundra år
som oroade oss för "impact" (stöta emot) som ett verb
och "invite" (invit) som ett substantiv.
Språket kommer inte att förändras så snabbt att vi inte kan hänga med.
Språk fungerar inte så.
Jag hoppas att du inte finner språklig förändring oroväckande,
utan roligt och fascinerande, precis som ordboksförfattare gör.
Jag hoppas att du kan uppskatta att vara en del av
den kreativitet som hela tiden förändrar
vårt språk och håller det robust.
Hur hamnar ett ord i ordboken?
Det hamnar där för att vi använder det och för att vi fortsätter använda det
och ordboksförfattarna lyssnar på oss.
Nu kanske du tänker: "Men då bestämmer ju alla vad orden betyder",
Jag menar att ja, så är det, och så har det alltid varit.
Ordböcker är en fantastisk guide och tillgång,
men det finns ingen objektiv myndighet som har sista ordet i vad ord betyder.
Om språkbrukarna använder ett ord och vet vad det betyder,
så är det ett riktigt ord.
Ordet kanske är slang eller informellt,
eller så kanske du tänker att det är ologiskt eller onödigt,
men det ordet som vi använder,
det är ett riktigt ord.
Tack.
(Applåder)