Treba da počnem tako što ću vam reći
nešto o svom društvenom životu,
što se, znam, ne čini relevantnim,
ali jeste.
Kada me ljudi upoznaju na žurkama
i saznaju da sam profesor engleskog jezika
koji se specijalizuje u jezicima,
uglavnom imaju jednu od dve reakcije.
Jedan deo ljudi izgleda prepadnuto. (Smeh)
Često kažu nešto kao:
„Oh, bolje da pazim šta ću da kažem.
Siguran sam da ćeš čuti svaku grešku koju napravim”,
a onda prestanu da pričaju. (Smeh)
Čekaju da odem
da pričam sa nekim drugim.
Druga grupa ljudi -
njihove oči zasvetle
i kažu:
„Vi ste upravo ona osoba sa kojom želim da razgovaram”,
a onda mi kažu šta god misle
da je pogrešno u engleskom jeziku.
(Smeh)
Pre nekoliko nedelja, bila sam na jednoj večeri
i čovek sa moje desne strane
počeo je da mi priča o svim načinima
na koje internet degradira engleski jezik.
Spomenuo je Fejsbuk i rekao:
„Defrendovati? Mislim, da li je to uopšte prava reč?”
Želim da zastanem kod tog pitanja.
Šta čini neku reč stvarnom?
Moje društvo za večerom i ja znamo
šta glagol „defrendovati” znači,
ali kada nova reč kao „defrendovati”
postaje stvarna?
Ko uopšte ima ovlašćenje da donese
takvu zvaničnu odluku o rečima?
To su pitanja o kojima želim danas da pričam.
Mislim da većina ljudi,
kada kažu da reč nije stvarna,
zapravo misli na to
da se ne pojavljuje
u standardnom rečniku.
To, naravno, otvara brojna pitanja,
uključujući i pitanje ko piše rečnike.
Pre nego što odem dalje,
dozvolite mi da razjasnim
svoju ulogu u svemu ovome.
Ja ne pišem rečnike.
Ipak, ja sakupljam nove reči,
slično načinu
na koji to rade uređivači rečnika,
a odlična stvar u poslu istoričara engleskog jezika
je u tome što ovo mogu da nazovem „istraživanjem”.
Kada predajem istoriju engleskog jezika,
tražim od studenata
da me nauče 2 nove reči iz slenga pre početka časa.
Tokom godina, naučila sam
odlične nove reči iz slenga na ovaj način,
uključujući „gladnomrzljiv”
što znači da ste mrzovoljni ili besni zato što ste gladni,
ili „smotoljiv”
što znači da ste neodoljivi na pomalo smotan način.
Jasno, izvanredne reči koje će popuniti
važne praznine u engleskom jeziku. (Smeh)
Ipak, koliko su te reči stvarne
ako ih prevashodno koristimo kao sleng
a još uvek se ne pojavljuju u rečniku?
Kada smo kod toga, hajde da se okrenemo rečnicima.
Uradiću ovo kao podizanje ruku.
Koliko vas redovno konsultuje rečnike
u štampanom ili elektronskom obliku?
Okej, to izgleda kao većina vas.
Sada drugo pitanje. Opet, podizanje ruku:
Koliko vas je ikada pogledalo da vidi
ko je uređivao rečnik koji koristite?
Okej, prilično manji broj.
Donekle znamo da ljudske ruke stoje iza rečnika,
ali nismo baš sigurni čije su to ruke.
Ovo me u stvari fascinira.
Čak i najkritičniji ljudi
skloni su da ne budu mnogo kritični u vezi rečnika,
ne praveći razliku između njih
i ne postavljajući gomilu pitanja
o tome ko ih je uredio.
Samo razmislite o frazi
„potraži u rečniku”,
koja sugeriše da su svi rečnici
potpuno isti.
Razmislite o biblioteci u ovom studentskom gradu,
gde odlazite u čitaonicu
i gde se nalazi ogromno, kompletno izdanje rečnika
na pijedestalu, na počasnom i poštovanom mestu,
koji je izložen otvoren kako bismo mogli stati ispred njega
da bismo dobili odgovore.
Nemojte me shvatiti pogrešno.
Rečnici su fantastični izvori,
ali su proizvod ljudi
i nisu vanvremenski.
Iznenađena sam kao profesorka
da govorimo studentima da kritički pristupaju svakom tekstu
koji pročitaju, svakom sajtu koji posete,
osim rečnicima,
koje obično tretiramo kao da su bez autora,
kao da su došli niotkuda da nam daju odgovore
o tome šta reči stvarno znače.
Evo o čemu se radi: ako pitate uređivače rečnika,
oni će vam reći
da samo pokušavaju da održe korak s nama
dok menjamo jezik.
Prate šta pričamo i pišemo
i pokušavaju da otkriju
šta će se zadržati, a šta neće.
Moraju da rizikuju
zato što žele da ostave utisak savremenosti
i obuhvate reči koje će opstati,
kao što je „LOL”,
ali ne žele da deluju pomodarski
i obuhvate reči koje neće opstati,
a mislim da je trenutno reč
koju posmatraju „YOLO” -
samo jednom se živi.
Družim se sa uređivačima rečnika
i možda ćete biti iznenađeni
jednim od mesta gde se srećemo.
Svakoga januara,
odlazimo na godišnji sastanak Društva američkog dijalekta,
gde, između ostalog,
glasamo za reč godine.
Tamo bude oko 200 ili 300 ljudi koji dođu,
neki su od najpoznatijih lingvista u Sjedinjenim Državama.
Da vam približim atmosferu sastanka -
dešava se tačno pred sniženje cena pića.
Svako ko dođe može da glasa.
Najvažnije pravilo je da možete da glasate samo jednom rukom.
U prošlosti, neki od pobednika bili su
„tvit” 2009. godine
i „hašteg” 2012. godine.
„Čed” bila je reč
za 2000. godinu,
jer ko je pre 2000. znao šta je to,
i „WMD” za 2002. godinu.
Postoje i druge kategorije
za koje takođe glasamo,
a moja omiljena je
najkreativnija reč godine.
Raniji pobednici u ovoj kategoriji su
„područje rekombobulacije”
koje se nalazi na aerodromu u Milvokiju posle sigurnosne provere,
gde možete da se rekombobulationišete. (Smeh)
Možete da opet stavite svoj kaiš,
vratite kompjuter u torbu.
Zatim, moja omiljena reč sa ovog glasanja za sva vremena -
multi-zabušavanje.
(Smeh)
A multi-zabušavanje
je kada imate otvorene prozore na ekranu
pa izgleda kao da radite,
dok se zapravo zezate na internetu.
(Smeh) (Aplauz)
Da li će se sve ove reči zadržati? Sigurno neće.
Napravili smo i neke sumnjive izbore,
na primer, 2006. godine,
kada je reč godine bila „plutonisan”
sa značenjem „degradiran”.
(Smeh)
Ipak, neki od prethodnih pobednika
sada se čine sasvim uobičajenim,
kao što su „ap”
„e” kao prefiks
i „guglati” kao glagol.
Nekoliko nedelja pre našeg glasanja,
Državni univerzitet Lejk Superior
objavljuje listu zabranjenih reči za tu godinu.
Interesantno je da postoji
prilično veliko preklapanje
između njihove liste i one koju razmatramo
za reči godine,
a ovo se dešava zbog toga što primećujemo iste stvari.
Primećujemo reči koje počinju da se ističu.
To je u stvari pitanje stava -
da li vam smetaju jezičke novine i promena jezika
ili nalazite da je to zabavno, interesantno,
nešto što je vredno proučavanja
kao deo živog jezika.
Lista Državnog univerziteta Lejk Superior
nastavlja u engleskom jeziku prilično dugu tradiciju
nezadovoljstva novim rečima.
Evo Dina Henrija Alforda 1875. godine
koji je bio veoma zabrinut
da je „poželjnost” zaista grozna reč.
Godine 1760, Bendžamin Frenklin
napisao je pismo Dejvidu Hjumu
priznajući da je reč „kolonizovati” loša.
Tokom godina, videli smo i zabrinutost
zbog novih izgovora.
Evo Semjuela Rodžersa 1855. godine
koji je zabrinut zbog nekih pomodnih izgovora
koje smatra uvredljivim
i kaže: „kao da reč 'kontemplirati' nije dovoljno loša,
od reči „balkon” mi je muka”.
(Smeh)
Reč je pozajmljena iz italijanskog
i izgovarala se kao bal-KOU-ni.
Ove žalbe nam se sad čine čudne,
ako ne i stvarno „smotoljive" - (Smeh) -
ali znate šta:
i dalje se prilično uzbuđujemo oko promene jezika.
Imam celu fasciklu u svojoj kancelariji
sa novinskim člancima
koji izražavaju zabrinutost oko nelegitimnih reči
koje ne treba da su uključene u rečnik,
u šta spada i „LOL”
kada je ušla u Oksfordski engleski rečnik
i „defrendovati”
kada je ušla u Oksfordski američki rečnik.
Imam i članke koji izražavaju zabrinutost
zbog reči „pozivnica” kao imenice,
„uticati” kao glagola,
zato što samo zubi mogu biti impaktirani,
a „podsticanje” se opisuje
kao „dosadno, birokratsko nepropisno izražavanje”.
Nije baš slučaj da uređivači rečnika
ignorišu ovakve stavove o jeziku.
Pokušavaju da nam obezbede informacije o rečima
koje se smatraju slengom, ili neformalnima,
ili uvredljivima, često kroz oznake korišćenja,
ali one su često nejasne
zato što pokušavaju da opišu šta radimo
i znaju da se često okrećemo rečnicima
da bismo dobili informacije o tome kako da koristimo reč
pravilno ili prikladno.
Kao odgovor na to, rečnici „Američkog nasledstva”
uključuju oznake korišćenja.
Oznake korišćenja obično se javljaju sa rečima
koje su problematične u nekom smislu,
a jedan od načina na koji mogu biti problematične
je da menjaju značenje.
Oznake korišćenja uključuju ljudske odluke,
a mislim da ih, kao korisnici rečnika,
često nismo svesni
kao što bi trebalo.
Da bih vam pokazala šta mislim,
pogledaćemo jedan primer,
ali pre nego što to uradimo,
želim da vam objasnim čime uređivači rečnika
pokušavaju da se bave u ovoj uređivačkoj oznaci.
Razmislite o reči „pregledati”
i kako je koristite.
Pretpostavljam da mnogi od vas razmišljaju
o brzom bacanju pogleda, skeniranju, brzom čitanju.
Neki od vas će u to uključiti čak i hodanje,
zato što pregledavate police radnje
ili nešto slično tome.
Možda vas iznenadi saznanje da,
ako pogledate većinu standardnih rečnika,
prva definicija je „pažljivo čitati”
ili „pažljivo prostudirati”.
„Američko nasledstvo” ima to kao prvu definiciju.
Zatim imaju, kao drugu definiciju, „letimice pogledati”,
a pored toga kažu „problem sa upotrebom”.
(Smeh)
Zatim uključuju belešku za upotrebu
koju vredi pogledati.
Dakle, evo je:
„Pregledati je dugo značilo temeljno čitati...
ali reč se češće slobodnije koristi
da označava jednostavno čitati...
Dalje proširenje reči u značenju 'letimično, brzo pogledati'
tradicionalno se smatra greškom,
ali rezultati našeg glasanja ukazuju
da to postaje donekle prihvatljivije.
Kada su ih upitali u vezi sa rečenicom:
'Imao sam samo trenutak da brzo pregledam priručnik',
66 procenata Komisije za upotrebu
smatralo je da je neprihvatljiva 1988. godine,
58 procenata 1999. godine,
a 48 procenata 2011. godine."
Ah, Komisija za upotrebu,
to telo od poverenja sačinjeno od jezičkih stručnjaka,
koje postaje blaže po ovom pitanju.
Nadam se da trenutno mislite:
„Čekaj, ko je u Komisiji za upotrebu
i šta da radim sa njihovim izjavama?”
Ako pogledate početni deo
rečnika „Američkog nasleđa”,
zapravo možete naći imena
ljudi koji se nalaze u toj Komisiji.
Ali, ko još gleda u početni deo rečnika?
Ima negde oko 200 ljudi u Komisiji za upotrebu.
Uključuju akademike,
novinare, kreativne pisce.
Ima tu i ljudi iz Vrhovnog suda
i nekoliko lingvista.
Počevši od 2005. godine, lista uključuje i mene.
(Aplauz)
Evo šta možemo da uradimo za vas.
Možemo vam predstaviti
spektar mišljenja o spornom korišćenju.
To jesu i trebalo bi da budu naša ovlašćenja.
Nismo akademija jezika.
Jednom godišnje, dobijem glasački listić
koji mi postavlja pitanje da li su nove upotrebe,
novi izgovori, nova značenja prihvatljivi.
Evo šta radim da bih popunila listić -
slušam šta drugi ljudi pričaju i pišu.
Ne slušam sopstvene preferencije
i nenaklonosti o engleskom jeziku.
Biću iskrena sa vama:
ne sviđa mi se reč „uticajan”,
ali to ništa ne znači u smislu
da li upotreba reči „uticajan” postaje uobičajena
ili prihvatljivija u pisanoj prozi.
Da budem odgovorna,
ono što radim je pregledavanje upotrebe,
što često uključuje pregled
onlajn baza podataka
kao što su Gugl knjige.
Ako potražite „uticajan” na Gugl knjigama,
evo šta ćete naći.
Sigurno je da se reč „uticajan”
pokazala korisnom za određene pisce
a postala je sve korisnija
tokom poslednjih 20 godina.
E, sad, biće promena u jeziku
koje se neće sviđati svima.
Biće takvih promena da ćete pomisliti:
„Stvarno?
Da li jezik mora tako da se promeni?”
Ono što govorim je
da bi trebalo manje da žurimo
sa zaključkom da je ta promena grozna,
treba da manje žurimo da drugima nametnemo
ono što nam se sviđa ili ne sviđa kod reči
i da ne bi trebalo da olako zaključujemo
da je engleski jezik u nevolji.
Nije. Bogat je, živ
i prepun kreativnosti onih koji njime govore.
Gledano unazad, mislimo da je fascinantno
da je reč „fino” nekada označavala „budalasto”,
a da je reč „desetkovati”
označavala ubiti jednog na svakih deset.
(Smeh)
Mislimo da je Ben Frenklin bio blesav
što je brinuo o „primetiti” kao glagolu.
Pa, znate šta?
Mi ćemo izgledati prilično blesavo
za 100 godina
što smo zabrinuti oko glagola „uticati”
i „pozivnice” kao imenice.
Jezik se neće tako brzo promeniti
da ne možemo da održimo korak sa tim.
Jezik prosto tako ne funkcioniše.
Nadam se da možete
da shvatite jezik ne kao zabrinjavajući,
već kao zabavan i fascinantan,
na isti način kao što to rade uređivači rečnika.
Nadam se da ćete uživati što ste deo
kreativnosti koja stalno stvara jezik
i održava ga snažnim.
Kako reč postane deo rečnika?
Tako što je koristimo
i nastavljamo da je koristimo,
a uređivači rečnika obraćaju pažnju na nas.
Ako mislite: „Ali to dozvoljava svima nama da odlučimo
šta reči znače”,
rekla bih vam: „Da, tako je,
i oduvek je tako i bilo”.
Rečnici su sjajan vodič i izvor,
ali ne postoji spoljašnji objektivni autoritet za rečnike
koji je vrhovni arbitar koji odlučuje šta reč znači.
Ako zajednica govornika koristi reč
i zna šta ona znači - stvarna je.
Ta reč može biti šatrovačka,
može biti neformalna,
može biti reč koju smatrate
nelogičnom ili bespotrebnom,
ali ta reč koju koristimo -
ta reč je stvarna.
Hvala vam.
(Aplauz)