Så här börjar kriget.
En dag lever du ditt vanliga liv,
du planerar att gå på en fest,
du lämnar dina barn på skolan,
du bokar tid hos tandläkaren.
Sedan slutar telefonerna att fungera,
TV:n också, det finns beväpnade män på gatan,
det finns hinder på vägarna.
Ditt liv som du känner går in i viloläge.
Det stannar.
Jag kommer att sno en berättelse från en vän till mig,
en bosnisk vän, om vad som hände med henne,
eftersom jag tror att det kommer att förtydliga exakt hur det känns.
Hon gick till jobbet en dag i april 1992,
i en kort kjol och höga klackar. Hon arbetade i en bank.
Hon var en ung mamma. Hon gillade att festa.
Härlig person.
Och plötsligt ser hon en stridsvagn
köra långsamt nedför huvudvägen i Sarajevo
och slå ner allt längs sin väg.
Hon tror att det är en dröm, men det är inte.
Och hon springer som vi skulle ha gjort,
tar skydd och gömmer sig bakom en soptunna
i höga klackar och kort kjol.
Och när hon gömmer där, känner hon sig löjlig,
men hon ser stridsvagnen köra förbi med soldater
och människor överallt och kaos
och hon tänker: "Jag känner mig som Alice i Underlandet
som går ner i kaninhålet,
ner, ner, ner till kaoset,
och mitt liv kommer aldrig att bli detsamma igen."
Några veckor senare var min vän i en folkmassa
med sitt spädbarn i armarna
för att ge honom till en främling i bussen
som var en av de sista bussarna som lämnade Sarajevo
som skulle ta ut barn så att de kan vara säkra.
Hon minns att hon kämpade sig fram med sin mamma,
genom folkmassan: "Ta mitt barn! Ta mitt barn!"
och räckte över sin son till någon genom ett fönster.
Hon såg honom inte på åratal.
Belägringen pågick i tre och ett halvt år,
och det var en belägring utan vatten,
utan ström, utan värme, utan mat,
i mitten av Europa, i mitten av 1900-talet.
Jag hade äran att vara en av de reportrar
som levde genom den belägringen,
och jag säger att jag har äran och förmånen att vara där
för det har lärt mig allt,
inte bara om att vara en reporter, utan om att vara en människa.
Jag lärde mig om medkänsla.
Jag lärde mig om vanliga människor som kunde vara hjältar.
Jag lärde mig att dela med mig. Jag lärde mig om kamratskap.
Mest av allt lärde jag mig om kärlek.
Till och med mitt i fruktansvärd förstörelse, död och kaos
lärde jag mig hur vanliga människor kunde hjälpa sina grannar,
dela mat, uppfostra sina barn,
dra någon som blir skjuten bort från vägen,
även om du själv äventyrar ditt liv,
hjälpa skadade människor att komma in i taxibilar
för att försöka ta dem till sjukhus.
Jag lärde mig så mycket om mig själv.
Martha Gellhorn, en av mina hjältar, sa en gång:
"Du kan bara älska ett enda krig. Resten är ansvar."
Jag fortsatte med att täcka många, många, många krig efter det,
så många att jag tappade räkningen,
men inget var som Sarajevo.
I april förra året gick jag tillbaka till en väldigt konstig...
Det jag kallade en sinnessjuk gymnasieåterträff.
Det var tjugoårsdagen av belägringen,
början på belägringen av Sarajevo,
och jag gillar inte ordet "årsdag", för det låter som en fest,
och detta var inte en fest.
Det var en mycket dyster samling av reportrar
som arbetade där under kriget, humanitära hjälparbetare
och naturligtvis de modiga och tuffa människorna från Sarajevo.
Och det som drabbade mig mest,
som krossade mitt hjärta,
var att gå längs huvudgatan i Sarajevo,
där min vän Aida såg stridsvagnen komma för 20 år sedan,
och på den vägen fanns det fler än 12 000 röda stolar,
tomma
och varenda stol symboliserade
en person som dog under belägringen,
bara i Sarajevo, inte i hela Bosnien,
och det sträckte sig från ena änden av staden
till en stor del av den,
och det sorgligaste för mig var de små stolarna
för barnen.
Jag täcker nu Syrien
och jag började rapportera det eftersom jag tyckte
att det måste göras.
Jag tror att en historia där måste berättas.
Jag ser återigen en mall för kriget i Bosnien.
Och när jag först anlände till Damaskus
såg jag detta konstiga ögonblick där människor
inte tycktes tro att kriget skulle komma,
och det var exakt samma i Bosnien
och nästan alla andra länder som jag har sett var krig kommer.
Människor vill inte tro att det kommer,
så de lämnar inte, de lämnar inte innan de kan.
De tar inte ut sina pengar.
De stannar för att man vill stanna i sitt hem.
Och sedan kommer krig och kaos.
Rwanda är ett ställe som hemsöker mig.
År 1994 lämnade jag Sarajevo tillfälligt för att rapportera om folkmordet i Rwanda.
Mellan april och augusti 1994,
slaktades en miljon människor.
Om de 12 000 stolarna skrämmer mig
på grund av det stora antalet,
vill jag att ni bara för en stund tänker på en miljon människor.
Och för att ge er några exempel, minns jag
att jag stod och tittade längs en väg så långt jag kunde se,
åtminstone en kilometer, och kroppar var staplade i tre meters högar
av döda.
Och det var bara en liten procentandel av de döda.
Och det fanns mödrar som höll sina barn
som hade fångats i sin sista dödskamp.
Så vi lär oss mycket från krig,
och jag nämner Rwanda
eftersom det är ett ställe, som Sydafrika,
där det pågår läkning efter 20 år.
Femtiosex procent av parlamentarikerna är kvinnor,
vilket är fantastiskt,
och det finns också inom den nationella konstitutionen nu,
att man faktiskt inte får lov att säga Hutu eller Tutsi.
Man får inte identifiera någon efter etnicitet,
vilket naturligtvis är det som startade slakten i första hand.
En annan hjälparbetare berättade för mig den vackraste historien,
enligt mitt tycke.
Det fanns en grupp barn, blandade hutuer och tutsier
och en grupp kvinnor som adopterade dem,
och de radade upp och en gavs bara till nästa.
Det fanns ingen typ av kompensation för, du är en Tutsi,
du är en Hutu, du kanske har dödat min mor,
du kan ha dödat min far.
De samlades i en slags försoning,
och jag tycker det är anmärkningsvärt.
Så när folk frågar mig hur jag fortsätter att täcka krig
och varför jag fortsätter att göra det
är det därför.
När jag åker tillbaka till Syrien, faktiskt nästa vecka,
ser jag otroligt heroiska människor,
några av dem kämpar för demokrati,
för saker som vi tar för givet varje dag.
Och det är därför jag gör det.
År 2004 fick jag en liten pojke,
och jag kallar honom mitt underbarn,
för efter att ha sett så mycket död
och förstörelse och kaos och mörker i mitt liv,
föddes denna stråle av hopp.
Och jag kallade honom Luca, vilket betyder "Ljusbringare",
för han ger ljus i mitt liv.
Men jag pratar om honom för att när han var fyra månader gammal
tvingade min utländska redaktör mig att åka tillbaka till Bagdad
där jag rapporterade under hela Saddam-regimen
och under Bagdads fall och därefter,
och jag minns att jag gick ombord med tårar,
grät över att skiljas från min son,
och medan jag var där,
sa en ganska berömd irakisk politiker som var en vän
till mig: "Vad gör du här?
Varför är du inte hemma med Luca?"
Och jag sa: "Jag måste se." Det var 2004
som var början på den otroligt blodiga tiden i Irak,
"Jag måste se, jag måste se vad som händer här.
Jag måste rapportera det."
Och han sa: "Åk hem,
för om du missar hans första tand,
och hans första steg, kommer du aldrig att förlåta dig själv.
Men det kommer alltid att finnas ett nytt krig."
Och det kommer tyvärr alltid att finnas krig.
Och jag lurar mig själv om jag som journalist,
som reporter, som författare
tror att det jag gör kan stoppa dem. Jag kan inte.
Jag är inte Kofi Annan. Han kan inte få slut på ett krig.
Han försökte förhandla om Syrien och misslyckades.
Jag är inte en konfliktlösare hos FN.
Jag är inte ens en humanitär hjälpläkare
och jag kan inte berätta hur hjälplös jag har känt mig
över att människor dör framför mig och jag inte kunde rädda dem.
Jag är bara ett vittne.
Min roll är att ge en röst till personer som är röstlösa.
En av mina kollegor beskrev det som att tända ett ljus
i världens mörkaste hörn.
Och det är det jag försöker göra.
Jag lyckas inte alltid,
och ibland är det otroligt frustrerande
eftersom man känner att man skriver till ett tomrum,
eller du känner att ingen bryr sig.
Vem bryr sig om Syrien? Vem bryr sig om Bosnien?
Vem bryr sig om Kongo,
Elfenbenskusten, Liberia, Sierra Leone,
alla dessa platser som
jag kommer att minnas resten av mitt liv?
Men mitt jobb är att vittna
och det är kärnan, hjärtat i saken,
för oss reportrar som gör detta.
Och allt jag kan göra är att sätta mitt hopp,
inte till beslutsfattare eller politiker,
för hur mycket jag än skulle vilja tro
att de läser mina ord och gör något,
inbillar jag mig inget.
Men det som jag hoppas på är att om du kommer ihåg något jag sa
eller någon av mina berättelser i morgon på morgonen under frukosten,
om du kommer ihåg historien om Sarajevo
eller berättelsen om Rwanda,
så har jag gjort mitt jobb.
Tack så mycket.
(Applåder)