האנושות לוקחת את מרכז הבמה ב TED,
אבל הייתי רוצה להוסיף קול לחיות,
שהגוף שלהם והתודעה והרוח מעצבים אותנו.
לפני כמה שנים, היה לי מזל
לפגוש זקן שבט על אי
לא רחוק מונקובר.
שמו היה ג'ימי סמית',
והוא חלק איתי סיפור
שמסופר בין אנשיו,
שקוראים לעצמם הקוויקווסוטינוק.
פעם, הוא אמר לי,
כל החיות על כדור הארץ היו אחת.
למרות שהן נראו שונות מבחוץ,
מבפנים, הן כולן היו זהות,
ומזמן לזמן הן היו מתאספות
במערה קדושה עמוק בתוך היער
כדי לחגוג את האיחוד שלהן.
כשהן הגיעו,
כולן היו מורידות את העור.
עורב היה משיל את הנוצות, דוב את הפרווה,
וסלמון את הקשקשים,
ואז, הם היו רוקדים.
אבל יום אחד, אדם הגיע למערה
וצחק על מה שראה
מפני שהוא לא הבין.
נבוכים, החיות ברחו,
וזו היתה הפעם האחרונה
שהם חשפו את עצמן בדרך זו.
ההבנה העתיקה שמתחת
לזהויות הנפרדות שלהן, כל החיות הן אחת,
היתה השראה חזקה בשבילי.
אני אוהב לעבור מעבר לפרווה, לנוצות
ולקשקשים.
אני רוצה להכנס מתחת לעור.
לא משנה אם אני עומד מול פיל הענק
או צפרדע זעירה.
המטרה שלי היא לחבר אותנו אליהם, עין לעין.
אתם אולי תוהים, אם אני אי פעם מצלם אנשים?
ברור, אנשים תמיד נמצאים בתמונות שלי,
לא משנה אם הם מופיעים
כמדמים צבים
או נמרים
או אריות.
אתם פשוט צריכים ללמוד איך להביט מעבר להסוואה.
כצלם,
אני מנסה להגיע מעבר להבדלים
בהרכב הגנטי שלנו
כדי להעריך כל מה שיש לנו במשותף
עם כל דבר חי אחר.
כשאני משתמש במצלמה שלי,
אני משיל את העור שלי
כמו החיות במערה
אז אני יכול להראות מי הם באמת.
כחיות שמבורכות
בכוח של מחשבה רציונליות,
אנחנו יכולים להתפעל מהמורכבות של החיים.
כאזרחים של פלנטה בצרות,
זו האחריות המוסרית שלנו
להתמודד עם האובדן הדרמתי של מגוון החיים.
אבל כאנשים עם לבבות,
כולנו יכולים לשמוח באחדות של החיים,
ואולי נוכל לשנות
מה שפעם קרה במערה הקדושה ההיא.
בואו נמצא דרך להצטרף לריקוד.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)