Ha evolúciós biológusokat kérdeznénk meg,
mikor lett ember az emberből,
néhányuk ezt mondaná:
valamikor az időben elkezdtünk felegyenesedni,
és környezetünk kétlábú uraivá váltunk.
Mások azt mondanák, agyunk nagyfokú növekedése
lehetővé tette a sokkal összetettebb kognitív folyamatokat.
Egyesek pedig a nyelv kialakulása mellett érvelnének,
ami lehetővé tette törzsfejlődésünket.
Érdekes mód, mindhárom jelenség kapcsolatban áll egymással.
Ezek mikéntje, sorrendje kérdés még,
de mindegyik összefonódott
a nyak hátsó részén lévő csontocska változásával,
ami megváltoztatta fejünk és testünk közbezárt szögét.
Ezáltal tudtunk felegyenesedni,
agyunk hátsó része így fejlődhetett,
gégénk így nőhetett a főemlősi 7 centiméterről
az emberi 11-17 centiméterre.
Ezt hívjuk a gégefő leszállásának,
és itt van hangunk telephelye.
A ma született csecsemő gégefője még nem szállt le.
Majd csak három hónapos korában.
Képletesen tehát mindegyikünk
újraéli egész fajunk evolúcióját.
Csecsemők kapcsán pedig,
amikor megkezdődik fejlődésünk az anyaméhben,
a külvilágból érkező első benyomás
alig három hónaposan, még garnélaméretű korunkban
édesanyánk hangjának rezgései okozta
tapintási érzet útján ér bennüket.
Amint látjuk, az emberi hang jelentőségteljes és fontos
mind fajunk szintjén,
mind társadalmilag –,
így kommunikálunk és teremtünk köteléket
mind egyéni, mind közösségi szinten –,
hangunk sokkal többet nyújt szavaknál és adatoknál,
általa adjuk önmagunkat.
Hangunktól elválaszthatatlan, miként tekintenek ránk mások.
Ez a társadalmi álcánk.
De saját hangunkkal a kapcsolat közel sem egyértelmű.
Ritkán használjuk egyedül; ajándékként adjuk tovább.
Így érintjük meg egymást.
Olyan "vokális kurkászás".
De mit gondolunk saját hangunkról?
Kérem, jelentkezzen,
akinek nem tetszik saját hangja, amikor felvételről hallgatja!
(Nevetés)
Oké, köszönöm.
Legtöbben jelentik, utálják felvételről hallgatni saját hangjukat.
Mit jelent ez?
Tegyük ezt világossá az elkövetkezendő 10 percben!
Az Opera of the Future csoport részeként működő
MIT médialaborban vagyok kutató,
és kutatásaim középpontjában az áll,
hogy milyen kapcsolatunk van hangunkkal és mások hangjaival.
Tanulmányozom, mit tanulhatunk hangok hallgatásaiból,
különböző területektől,
a neurológiától a biológiáig, kognitív tudományokig, nyelvészetig.
Eszközöket, élményeket hozunk létre csoportunkban,
hogy fejlesszük az egyének hangjainak jobb gyakorlati megértését
az előítéletek visszaszorítása végett,
és hogy jobb hallgatókká váljunk,
több egészséges kapcsolatot teremtsünk,
vagy csak önmagunk jobb megértése végett.
Ennek a hang valóban holisztikus felfogásával kell járnia.
Hiszen megannyi alkalmazása, jelentősége lehet
az egyre jobban felfedezett hangnak.
Hangunk nagyon összetett jelenség.
Több mint 100 izom egyidejű mozgása szükséges hozzá.
Hang megfigyelésével pedig
megérthetjük az esetleges szervi elégtelenségeket.
Például:
nagyon sajátos típusú, zűrzavaros,
nemlineáris beszéd
megjósolhatja a Parkinson-kór igen korai szakaszait;
csak egy telefonhívás kell hozzá.
A légszomj hallgatása pedig
szívrendellenességet tárhat fel.
Azt is tudjuk, hogy az egyes szavak tempójának változása
depresszióra utaló megbízható jel.
Hangunk hormonszintünkkel is nagyon összefonódott.
Külső résztvevők női hang alapján
hajszálpontosan meg tudták mondani,
hogy a beszélő hol jár menstruációs szakaszában.
Csak akusztikus információból.
Manapság a technológia folyamatosan hallgat minket.
Alexa az Amazon Echoból
megjósolhatja terhességünket
mielőtt még tudnánk róla.
Képzeljük el –
(Nevetés)
Képzeljük el ennek etikai vonatkozásait!
Hangunk azzal is összefonódott, miként teremtünk kapcsolatokat.
Mindenkihez más-más hangon szólunk.
Ha egy csipetnyit hangjukból kielemeznék,
tudnám, hogy épp édesanyjukkal, testvérükkel, barátjukkal,
vagy főnökükkel beszélnek.
Jóslatként pedig használhatjuk a hanghordozást.
Azaz, hogyan határozzák meg, kivel, milyen hangon beszélnek.
Házastársukkal használt hanghordozásuk
nemcsak azt jelezheti előre, elválnak-e, hanem azt is, hogy mikor.
Sokat tanulhatunk tehát hangok hallgatásából.
Hiszem, hogy legelőször azt kell megértenünk,
hogy többféle hangunk van.
A legtöbbünk által birtokolt három hangról
mint álcáról fogok beszélni.
Álca esetében pedig
teret nyer a személyiség kivetítése.
Nevezzük ezt kifelé irányuló hangnak.
Ami egyben a klasszikus értelemben vett hang is,
így vetítjük ki önmagunk a külvilág felé.
A kivetítés mechanizmusa nagyon egyszerű.
A tüdő összenyomja a rekeszizmot,
ami önfenntartó rezgéseket kelt a hangszalagokban,
így hozva létre a hangot.
Ha szájüregünk ki-be nyitogatjuk,
a hangcsatorna alakítja a hangot.
Mindenkinél ugyanaz a mechanizmus.
A hangok viszont egyediek.
Az élettanbeli, hormonszintbeli, méretbeli okozta apró eltérések
kifelé irányuló hangunk nagyon apró eltéréseivel járnak.
Agyunk pedig kiváló
mások kifelé irányuló hangjaiban lévő apró eltérések kiszemelésében.
Laborunkban gépeket tanítunk arra,
hogy megértsék ezen apró eltéréseket.
Mélytanulással valós idejű beszédfelismerőt hoztunk létre,
hogy felhívjuk a figyelmet a közös beszédtér hasznára –
azaz, ki szólal fel és ki nem értekezleteken –,
hogy csoportintelligenciát növeljünk.
Az egyik legnagyobb nehézség itt, hogy hangunk nem állandó.
Már tudjuk, hogy mindenkivel más hangon beszélünk.
Ugyanakkor életkor szerint is változik.
Az életút kezdetén és a végén
a női- és férfihangok nagyon hasonlóak.
Nehéz elkülöníteni
a nagyon fiatal fiú vagy lány hangját.
Eközben viszont képlékeny identitásuk jelévé válik.
Pubertáskorban a férfihang hatalmasat változik.
Női hangok pedig
változnak az egyes terhességeknél, és hatalmas a változás klimaxnál.
Ennyiféle hangot hallanak beszélgetés közben tőlünk mások.
Mégis, tőlünk miért annyira idegen?
Mi miért másfajta hangot hallunk?
Nézzük meg közelebbről!
Ha álca van rajtunk, azt nem látjuk.
Ha pedig meg akarjuk figyelni, annak csak a belsejét láthatjuk.
Ez a befelé irányuló hang.
A különbség megértéséhez,
e hang észlelésének mechanizmusát kell megérteni.
E befelé irányuló hangot ugyanis testünk számos módon
különíti el a kifelé irányuló hangtól.
Az utóbbi észleléséhez annak előbb el kell jutni a fülbe.
Míg a kifelé irányuló hang levegőn keresztül,
a befelé irányuló hang csonton keresztül jut el hozzánk.
Ezt nevezzük csontvezetésnek.
Emiatt a belső hang mélyebb hangosztályba sorolható be,
és zeneileg harmonikusabb a kifelé irányuló hangnál,
Ha egyszer eléri a csontokat, hozzá kell férjen a belső fülhöz.
De más mechanizmusok is közrejátszanak.
Egy mechanikus szűrő, kis válaszfal,
ami minden egyes kiejtett hangnál,
megvédi a belső fület.
Ugyanakkor szelektálja hallásunk is.
Aztán van egy harmadik, a biológiai szűrő.
A csiga – a belső fül hangfeldolgozó része –,
mely élősejtekből áll.
Ezek eltérően működnek aszerint,
hogy milyen gyakran hallják az adott hangot.
Ez a habituációs hatás.
Emiatt pedig,
mivel hangunk a legtöbbet hallott hang életünkben,
kevésbé halljuk más hangoknál.
Végezetül van a negyedik,
a neurológiai szűrő.
Neurológusok nemrég rájöttek,
hogy hangképzés esetén, ha kinyitjuk szánkat,
a saját hallókéreg kikapcsol.
Halljuk tehát, amit mondunk,
de agyunk valójában soha nem figyel rá.
Evolúciósan ennek lehet értelme,
hiszen elménk tudja, milyen hangra számítsunk,
így nem kell energiát áldozni a jel elemzésére.
Ezt hívják együttes kisülésnek,
mely minden testrészünk mozgására érvényes.
Az együttes kisülés pontosabban pedig
az agy által küldött motorikus parancs másolata.
E másolat önmagában nem hoz létre mozgást,
hanem csupán más agyterületekre küldi
a mozgásra való felszólítást.
Hang szempontjából az együttes kisülés
más néven a belső hang.
Foglaljuk össze röviden!
Van az álca, a kifelé irányuló hang
az álca belseje, a befelé irányuló hang,
aztán van a belső hang.
Ezt olyan bábjátékosnak tekintem,
aki irányítja az egész rendszert.
A belső hangot akkor halljuk,
ha magunkban olvasunk,
vagy ha fontos beszélgetésre gyakorolunk.
Időnként nehéz kikapcsolni.
Nagyon nehéz úgy nézni az anyanyelvünkön íródott szövegre,
hogy azt a belső hangot ne hallanánk.
Ugyanettől nem bírjuk abbahagyni
a fejünkben járó buta dalt.
(Nevetés)
Egyesek képtelenek urai lenni.
Hallási hallucinációban szenvedő
szkizofrénikus betegeknél van ez,
akik képtelenek szétválasztani a kívülről jövő hangokat
a fejükben lévőktől.
Laborunkban apró eszközökön is dolgozunk,
amelyek segítenek különbséget tenni
e belső és külső hangok között.
A belső hangra tekinthetünk még úgy is, mint az álmunkban beszélő hangra,
ami számos formát ölthet.
Álmainkban pedig szabadjára engedjük e belső hangban rejlő lehetőségeket.
Más munkát is végzünk laborunkban:
ehhez az álombeli belső hanghoz akarunk hozzáférni.
Tehát még ha nem tudunk is urai lenni,
még mindig hozzákapcsolódhatunk
belső párbeszédeken keresztül.
Sőt, még látható is e hang,
mintegy hiányzó kapocs gondolat és tett között.
Remélem, a belső hang jobb, újfajta megértésével,
és önökön kívüli és belüli szerepének
megértésével távoznak,
hiszen hangjuk döntő determinánsa emberi mivoltuknak,
és annak, hogy hogyan hatunk a világra.
Köszönöm.
(Taps)