אילו זכויות יש לאנשים, ומהיכן הן מגיעות?
למי מגיע לקבל החלטות עבור אחרים ובאיזו סמכות?
ואיך אנחנו יכולים לארגן חברה שתעמוד בצרכים של אנשים?
השאלות האלו אתגרו אומה שלמה
במהלך ההתקוממות של המהפכה הצרפתית.
עד סוף המאה ה 18,
אירופה עברה שינוי אינטלקטואלי ותרבותי משמעותי
שידוע כעידן הנאורות.
פילוסופים ואמנים קידמו הגיון וחרות אנושית
על פני מסורת ודת.
עליית מעמד הביניים והחומרים המודפסים
עודדו מודעות פוליטית,
והמהפכה האמריקאית שהפכה קולוניה אנגלית לשעבר
לרפובליקה עצמאית.
אך צרפת, אחת המדינות הגדולות והעשירות באירופה
עדיין נשלטה על ידי שלטון עתיק של שלושה מעמדות חברתיים
שנקראו אסטייט.
המלך השליט לואי ה-16 ביסס את הסמכות שלו על זכות אלוהית
והעניק זכויות מיוחדות למעמדות הראשון והשני,
הכמורה הקתולית והאצילים.
למעמד השלישי, סוחרי מעמד הביניים ובעלי המלאכה,
וכן מעל 20 מליון איכרים, היה הרבה פחות כוח
והם היו היחידים ששילמו מיסים,
לא רק למלך אלא גם למעמדות האחרים.
בשנות קציר גרועות,
המיסים השאירו את האיכרים כמעט ללא כלום
בעוד המלך והאצילים חיו בפזרנות מהעושר שלקחו.
אבל כשצרפת שקעה לחוב בשל תמיכתה במהפכה התרבותית
והמלחמה המתמשכת שלה עם אנגליה,
שינוי היה נדרש.
המלך לואי מינה את שר האוצר ז'אק נקר,
שדחף לשינויים במיסים
וזכה בתמיכה הציבורית כשפרסם בפומבי את המצב הפיננסי של הממשלה.
אבל יועצי המלך התנגדו בחזקה ליוזמות האלו.
נואש לפיתרון, המלך קרא לפגישה של אספת המעמדות,
אספה של נציגים משלושת המעמדות,
בפעם הראשונה ב-175 שנה.
למרות שהמעמד השלישי יצג 98% מהאוכלוסיה הצרפתית,
כוח ההצבעה שלו היה שווה לכל אחד מהמעמדות האחרים.
ושלא במפתיע, שני המעמדות הגבוהים העדיפו לשמור על הזכויות שלהם.
כשהבינו שהם לא יכולים לקבל יצוג הוגן,
המעמד השלישי פרש,
הכריז על עצמו כאספה הלאומית,
והתחייב לנסח חוקה חדשה עם או בלי המעמדות האחרים.
המלך לואי הורה למעמדות הראשון והשני
להפגש עם האספה הכללית,
אבל הוא גם פיטר את נקר, שר האוצר הפופולרי שלו.
בתגובה, אלפי פריזיאנים כעוסים
הצטרפו לחיילים אוהדים בהסתערות על כלא הבסטיליה,
סמל לכוח המלכותי ומאגר נשק גדול.
המהפכה החלה.
כשהמרד התפשט ברחבי המדינה,
המערכת הפאודלית בוטלה.
ההכרזה של האספה על זכויות האדם והאזרחים
הצהירה על רעיון רדיקלי לאותו זמן –
שזכויות וחרויות אישיות הן מהותיות לטבע האנושי
והממשלות קיימות רק כדי להגן עליהן.
אחרי שזכויותיהם נעלמו, אצילים רבים ברחו מהארץ,
התחננו לשליטים זרים לפלוש לצרפת כדי להחזיר את הסדר.
ובעוד לואי נשאר ראש המלוכה החוקתית,
הוא פחד לעתידו.
ב-1791, הוא ניסה לברוח מהמדינה אבל נתפס.
נסיון הבריחה ניפץ את אמון האנשים במלך.
המשפחה המלכותית נעצרה, והמלך הואשם בבגידה.
After a trial,
the once-revered king was publicly beheaded,
signaling the end of one thousand years of monarchy
and finalizing the September 21st declaration of the first French republic,
governed by the motto "liberté, égalité, fraternité."
Nine months later,
Queen Marie Antoinette,
a foreigner long-mocked as "Madame Déficit"
for her extravagant reputation,
was executed as well.
אבל המהפכה לא הסתיימה שם.
כמה מנהיגים, לא הסתפקו בשינוי הממשל,
ורצו לשנות לגמרי את החברה הצרפתית –
הדת שלה,
שמות הרחובות,
אפילו את לוח השנה שלה.
כשמספר פלגים נוצרו,
היעקובינים הקיצוניים שהובלו על ידי מקסימיליאן רובספייר
פתחו במתקפת טרור
כדי לדכא את ההתנגדות הכי קטנה, והוציאו להורג יותר מ 20,000 אנשים
לפני נפילת היעקוביאנים עצמם.
בינתיים, צרפת מצאה את עצמה במלחמה עם מלכויות שכנות
שרצו לחנוק את המהפכה לפני שהיא תתפשט.
בתוך הכאוס, גנרל בשם נפוליאון בונפרטה השתלט
והפך לקיסר כשהבטיח להגן על הערכים הדמוקרטיים המהפכניים.
בסך הכל, המהפכה ראתה שלוש חוקות
וחמש ממשלות תוך עשר שנים,
ואחריה עשורים של חילופין בין מונרכיה והתמרדות
לפני שהרפובליקה הבאה נוצרה ב-1871.
ובעודנו חוגגים את רעיונות המהפכה הצרפתית,
אנחנו עדיין נאבקים בהרבה מאותן שאלות בסיסיות
שהועלו לפני יותר ממאתיים שנה.