Egy elképesztő történetet mesélsz egy barátodnak,
és pont amikor a legjobb részhez érsz, hirtelen félbeszakít:
"az űrlény és én" és nem "én és az űrlény."
A legtöbb ember megharagudna ezért,
de az udvariatlan közbevágástól eltekintve
igaza lehet a barátodnak?
A mondatod tényleg helytelen volt nyelvtanilag?
És ha így is érthető volt, akkor miért számít ez?
Nyelvészeti szempontból
a nyelvtan a szavakra vonatkozó szabályok gyűjteménye
kifejezések és mondatok alkotásához,
beszélt és írott formában egyaránt.
Különböző nyelvekben más szerkezetek vannak.
Az angolban az alany általában első helyen áll,
ezt követi az állítmány
és utána jön a tárgy,
míg a japánban és sok más nyelvben
alany, tárgy és állítmány a sorrend.
Néhány tudós megpróbált minden nyelvben fellelhető szerkezeteket találni,
de pár alapvonáson kívül,
mint amilyen a főnevek és igék használata,
kevés nyelvi univerzálét találtak.
Bár minden nyelvnek szüksége van következetes szerkezetekre,
ezeknek a tanulmányozása két ellentétes álláspontot eredményezett:
az előíró és a leíró nyelvészetet.
Durván leegyszerűsítve
az előíró nyelvészek szerint a nyelvnek igazodnia kell a szabályokhoz,
míg a leíró nyelvészek természetesnek és szükségesnek tartják
a variációkat és a nyelv változásait.
A történelem nagy részében a legtöbb nyelvet csak beszédre használták.
Ám ahogy az emberek egyre közelebbi kapcsolatba kerültek egymással
és megnőtt az írás jelentősége, szabványosították az írott nyelvet,
hogy lehetővé váljon a szélesebb körű kommunikáció.
Sok nyelvben a sztenderd változat lett az egyetlen elfogadható,
annak ellenére, hogy a sok beszélt változat közül csak az egyikből ered,
általában az uralkodó osztályéból.
A nyelvi puristák azon dolgoztak, hogy meghonosítsák és elterjesszék
a sztenderdet az adott korban elfogadott nyelvtan szabályainak részletezésével,
és az írott nyelv szabályait a beszélt nyelvre is alkalmazták.
Az írott nyelvtől eltérő szerkezeteket helytelennek,
vagy az alacsony társadalmi státusz jelének tekintették,
és sokan, akik így beszéltek,
kénytelenek voltak áttérni a sztenderdre.
Azonban az utóbbi időben
a nyelvészek rájöttek, hogy a beszéd más, mint az írás,
és saját szabályai és szerkezetei vannak.
A legtöbben olyan korán megtanulunk beszélni, hogy nem is emlékszünk rá.
A beszélt nyelvismeretünkre öntudatlanul,
nem pedig tanult szabályok révén teszünk szert.
És mivel a beszélt nyelvben a hangnem és a hanglejtés is jelentést közvetít,
a beszéd szerkezete sokszor rugalmasabb,
és alkalmazkodik a beszélő és a hallgató igényeihez.
Pl. a beszélt nyelv kerüli az összetett, valós időben nehezen követhető mondatokat,
a hangok hasonulásával kerüli a furcsa kiejtést,
vagy elhagy hangokat a gyorsabb kiejtés kedvéért.
A leíró nyelvészet e különbségek feltérképezésével foglalkozik,
anélkül hogy előírná, mi a helyes.
A nyelv helyes használatának előírása helyett azt írja le,
hogy az emberek hogyan használják a nyelvet,
és követi a nyelv változásait.
De bár folyik a vita
az előíró és a leíró nyelvészek között,
e kettő nem zárja ki egymást.
Az előíró nyelvészet leginkább arra jó, hogy tájékoztassa az embereket
egy adott kor leggyakoribb elfogadott szerkezeteiről.
Ez nemcsak hivatalos kontextusban fontos,
hanem megkönnyíti a különböző hátterű, nem anyanyelvi beszélők közti
kommunikációt is.
A leíró nyelvészet viszont
bepillantást enged az agyunk működésébe
és abba, ahogy ösztönösen megalkotjuk a világképünket.
Végtére is a nyelvtan leginkább nyelvi szokások összessége,
amit a nyelvhasználók közössége
folyamatosan újratárgyal és újraalkot.
Mint maga a nyelv,
a nyelvtan csodás és összetett szövet,
aminek megalkotásában közreműködnek beszélők és hallgatók,
írók és olvasók,
előíró és leíró nyelvészek,
a világ minden tájáról.