Kerrot ystävällesi upeaa tarinaa
ja olet juuri päässyt parhaaseen kohtaan, kun hän yhtäkkiä keskeyttää sanoen:
"Avaruusolento ja minä", ei "minä ja avaruusolento".
Useimpia se luultavasti ärsyttäisi,
mutta tökerön keskeytyksen ohella, onko ystäväsi oikeassa?
Oliko lauseesi kieliopillisesti väärin?
Ja jos hän kuitenkin ymmärsi sen, mitä väliä sillä edes on?
Kielitieteilijöiden näkökulmasta
kielioppi koostuu käytännöistä, joiden mukaan sanoja yhdistellään
ilmauksiksi tai lauseiksi joko puhutussa tai kirjoitetussa kielessä.
Eri kielissä on erilaisia käytäntöjä.
Englannissa subjekti tulee yleensä ensin.
Sitä seuraa verbi ja sitten objekti.
Sen sijaan japanissa ja monissa muissa kielissä
järjestys on: subjekti, objekti, verbi.
Tutkijat ovat yrittäneet löytää kaikille kielille yhteisiä käytäntöjä.
Lukuun ottamatta perusominaisuuksia, kuten substantiiveja ja verbejä,
on löytynyt vain harvoja niin sanottuja kielten universaaleja.
Koska kieli tarvitsee johdonmukaisia käytäntöjä toimiakseen,
käytäntöjen tutkimus on jakautunut kahdelle kannalle:
preskriptivismiin ja deskriptivismiin.
Hyvin yksinkertaistettuna
preskriptivistien mielestä kielen tulee noudattaa pysyviä sääntöjä,
kun taas deskriptivistien mielestä kielen vaihtelu ja mukautuminen
on luonnollista ja välttämätöntä.
Suurimman osan historiasta useimmat kielet olivat puhuttuja.
Kun vuorovaikutus lisääntyi ja kirjoitustaidosta tuli tärkeää,
kirjoitettu kieli normitettiin viestinnän laajentamiseksi
ja jotta eri alueilla asuvat ihmiset kykenivät ymmärtämään toisiaan.
Monissa kielissä normitettua muotoa pidettiin ainoana hyväksyttävänä,
vaikka se perustui vain yhteen puhekielen monista muodoista,
eli yleensä valtaapitävien kieleen.
Kielipuristit pyrkivät vahvistamaan ja levittämään normia laatimalla sääntöjä,
jotka heijastivat sen ajan vakiintunutta kielioppia.
Kirjoitetun kielen kielioppisääntöjä sovellettiin myös puhuttuun kieleen.
Siitä poikkeavia puhutun kielen muotoja
pidettiin turmeltuneina tai merkkinä alhaisesta yhteiskunnallisesta asemasta.
Monet, jotka olivat oppineet puhumaan tällä tavoin,
pakotettiin omaksumaan normitettu kielimuoto.
Kuitenkin viime aikoina
kielentutkijat ovat alkaneet nähdä puhutun kielen erillisenä ilmiönä,
jolla on omat säännönmukaisuutensa.
Usein puhe opitaan niin varhaisessa iässä, ettei siitä ole muistikuvia.
Puheen skaala muodostuu alitajuisesti eikä mieleen painetuista säännöistä.
Koska puheessa merkitys koostuu osin tunnelmasta ja intonaatiosta,
sen rakenne on usein joustavampi,
jolloin se mukautuu puhujien ja kuuntelijoiden tarpeisiin.
Tällöin vältetään mutkikkaita lauseita, joita on vaikea jäsentää puheessa,
muutetaan hankalasti lausuttavia sanoja
tai poistetaan äänteitä puheen nopeuttamiseksi.
Kielitieteellinen lähestymistapa, joka käsittelee ja kartoittaa näitä eroja
määrittelemättä oikeita muotoja, tunnetaan deskriptivisminä.
Sääntöjen laatimisen sijaan se kuvailee, miten ihmiset oikeasti käyttävät kieltä
ja seuraa sen myötä syntyneitä keksintöjä.
Vaikka väittely jatkuu preskriptivismin ja deskriptivismin välillä,
ne eivät kuitenkaan sulje toisiaan pois.
Parhaimmillaan preskriptivismi hyödyttää ihmisiä tiedottaessaan
kieleen vakiintuneista käytännöistä kunakin aikana.
Virallisten asiayhteysten lisäksi
se helpottaa eri taustoista tulleiden ei-natiivien kielenpuhujien viestintää.
Sen sijaan deskriptivismi kuvaa ihmismielen toimintaperiaatteita
ja vaistomaisia tapoja jäsentää maailmankuvaa.
Kaiken kaikkiaan kielioppi on oikeastaan kielellisten tapojen kokoelma,
jota koko kielenkäyttäjien yhteisö jatkuvasti muokkaa ja uudistaa.
Kuten kieli itse, se on ihmeellinen ja mutkikas tilkkutäkki,
jota kutovat puhujat ja kuuntelijat, kirjoittajat ja lukijat,
preskriptivistit ja deskriptivistit,
niin läheltä kuin kaukaa.