Hej, jag är Tony och detta är Every Frame a Painting.
Här är en grundläggande fråga:
När du bedömer en kameratagning, vad tittar du efter först?
Är det balans?
Ledande linjer?
Det gyllene snittet?
Färg? Ljus? Former?
Jag tror att alla dessa är essentiella, och de är alla del av bra bilder,
med det är en sak jag alltid märker först:
Rörelse.
– Enligt mig är Kurosawa filmregissörernas Beethoven.
– Det är Beethovens igenkännligt fulla ljud,
som är så tydligt.
En Kurosawafilm rör sig som ingen annan.
Varje en är en mästarklass i olika typer av rörelse,
samt olika sätt att kombinera dem.
Under en karriär som varade över att halvt sekel, gjorde han 30 filmer,
och i samtliga är rörelsen överraskande och filmisk.
Wow. Och du vill se filmernas titlar, ändra undertexten nedan.
Så, vilka typer av rörelse tyckte han om?
Först: naturens rörelse.
I alla hans filmer, i kameratagningens bakgrund,
finns någon typ av väder.
Vind
Vatten
Eld
Rök
Snö
En fördel med detta är att tagningarna är väldigt visuellt intressanta.
Även när människorna inte rör sig, tar regnet till sig uppmärksamheten.
– Regnet triggar känslor, och det fungerar i alla filmer.
– Någonting extra, då det ger dig
ännu ett lager som publiken kan relatera till på ett sinnligt plan.
För det andra: gruppers rörelse.
Kurosawafilmer innehåller ofta stora folksamlingar som enas
eller splittras.
Sådana folksamlingar är väldigt filmiska. När du samlar så många människor,
blir varje känsla kraftfull.
Vill du ha en bra reaktionstagning, försök använda fyra personer.
Eller tjugofem.
Och om du vill ha något väldigt stort …
Vilket leder oss till det tredje: individers rörelse.
En av mina favoriter om Kurosawa är att hans
blockeringar är orealistiska och överdrivna.
Om någon är nervös, går de fram och tillbaka.
Om de är rasande, står de rakt upp.
Och om de skäms …
Ofta brukade han säga åt skådespelarna att välja en gest till deras karaktär
och upprepa dem genom hela filmen.
Då kunde publiken snabbt se vem som är vem och hur de mådde.
För det fjärde: kamerans rörelse.
Ett av Kurosawas kännetecken är hans flytande kamerarörelser,
som rör sig från närbild till helbild till över axeln i en enda tagning.
Jag gjorde en annan essä om dessa tagningar, vid namn the Spielberg Oner,
med det viktiga är att varje kameravinkel har en tydlig början,
mitt
och slut.
Kameran berättar en historia, helt på egen hand.
Slutligen: klippningens rörelse.
Kurosawa är en av de få regissörerna som var sin egen filmklippare.
En av anledningarna till filmernas flöde är hans tendens att klippa på rörelse.
Ofta fokuserar man så mycket på den som rör sig
att man inte ser klippningen.
När scenen avslutas, byter han rytm,
vanligtvis genom att sluta på något statiskt
och sedan direkt till rörelse.
Genom att variera rytmen, hålls tittaren alert,
då hen inte kan gissa nästa klippning.
Med allt detta, låt oss analysera en scen och studera rörelsen.
Denna är från Den sista samurajen. Handlingen avslöjar jag inte.
Se hur lång tid det tar för dig att lista ut den. Redo?
Den första tagningen visar hela byn, sedan endast de viktiga karaktärerna
sedan, endast samurajen.
Ungefär här
förstår de flesta.
Medan Kikuchiyo sätter sig, sprider sig hans humör och påverkar hela byn.
Notera hur vinden bidrar. Även när människorna är stilla
finns det lite vind som ger lite spänning.
Detta är ganska rättfram.
Låt oss färdas 60 år in i framtiden. Detta är The Avengers.
Här börjar vi med en förankrande tagning. Men denna gång …
– Dessa var i Phil Coulsons jacka.
… får vi dialogen direkt.
Genom denna scen rör sig endast kameran och Nick Fury.
Även fast vi har vädret utanför och skådespelare i bakgrunden
används inget.
Notera hur kameravinklarna saknar en början och slut.
Och det är ingen variation. Varje tagning rör sig i samma riktning
– Kanske förtjänade jag det.
Men i De sju samurajerna …
Kamerarörelserna har en tydlig början och slut
och varje tagning byter riktning från den föregående.
Medan han klättrar upp, använder Kurosawa flaggans rörelse
för att jämnt klippa till denna vinkel:
alla sju samurajer och deras fanor, samlade.
Denna scen har alla typer av rörelse,
försiktigt ihopsatta och placerade rakt igenom.
Vädret.
Gruppen.
Individen.
Kameran.
Klippningen.
Men denna scen berättar en historia, mestadels genom dialog
– vid namn Avengersinitiativet.
Visst rör sig kameran, men rörelserna är meningslösa.
För alla investerade pengar, faller scenen platt.
– Det är en gammaldags idé.
Men hur kan denna scen förbättras?
Om du vet vad scenen handlar om, försök då uttrycka det genom rörelse.
Börja med karaktären. Hur känner de sig?
Kan skådespelaren uttrycka känslorna genom rörelse?
Ok, det är ganska för mycket. Låt oss vara mer subtila.
Ta karaktärens inre känslor
och ta fram dem genom bakgrunden.
Om en karaktär är arg och skräckinjagande, gör detta:
Om hen sjuder av förbittring:
Ett annat alternativ är att kontrastera en person med resten av gruppen.
Om någon genomlider förödmjukelse, fungerar detta:
Eller om de letar efter en nål i en höstack:
Du kan använda kamerarörelser för att uttrycka spänning:
Du kan klippa händelser för att visa förvåning:
Och du kan kombinera alla rörelser till en fantastisk bild:
Förresten, du behöver inte använda alla rörelser i varje tagning.
Det är bara tröttsamt.
Men det finns en medelväg med mycket variation och subtilitet,
och du får pröva dig fram för att se vad som fungerar.
Kombination av rätt rörelse och rätt känsla
ger något filmiskt.
– Men jag ser på hans filmer två eller tre gånger per år
för att känna: åh, det är därför jag ville göra film,
och se vad jag gör nu.
– Specialeffekter och sedan ännu en film om specielaffekter
och sedan en tredje om specialaffekter.
Välj nu en av hans filmer. Välj vilken scen som helst
och se hur allting rör sig tillsammans.
– Du vet, det är visuell stimulans som publiken känner.
Det är poängen med film.
Annars skulle vi bara släcka ljusen och kalla det för radio.