A téma a cukor és a rák kapcsolata.
A cukor a főiskolán kezdett érdekelni.
Nem ez a fajta cukor.
Az a cukor, amiről biológiaprofesszoraink beszéltek
sejtjeink bevonatával kapcsolatban.
Idáig önök talán nem tudták, de sejtjeinket cukor borítja.
Én sem tudtam,
amíg részt nem vettem ezeken a főiskolai kurzusokon,
de akkoriban –
ez a nyolcvanas években volt –
nem sokat tudtunk róla, miért borítja sejtjeinket cukor.
Régi jegyzeteimet átböngészve észrevettem, hogy azt írtam:
a cukor úgy borítja be a sejtet,
mint a mogyorós M&M-drazsét.
Azt gondolták az emberek,
hogy a cukorbevonatnak sejtvédő szerepe van,
hogy erősebbé és keményebbé teszi sejtjeinket.
De sok évtizeddel később már tudjuk,
hogy ez ennél jóval bonyolultabb,
és a cukor a sejtjeinken igen sokrétű.
Ha összezsugorodhatnánk,
és miniatűr repülőgépen sejtjeink felszíne felett repülnénk,
a látvány talán így nézne ki
földrajzi jellemzőkkel.
A komplex cukrok ezek a fák és bokrok,
melyek szomorúfűzként lengenek a szélben,
hullámoznak.
Amikor tűnődni kezdtem e sok összetett cukron,
amelyek lombkoronaként borítják sejtjeinket,
az egyik legérdekesebb kérdéssé vált, amellyel valaha is találkoztam
akár biológusként, akár vegyészként.
A sejtjeinket borító cukrokra
úgy kezdünk gondolni,
mint valami nyelvre.
Sok információt raktároznak összetett felépítésükben.
De mit próbálnak közölni velünk?
Már ismerünk néhány információt,
amelyet e cukrok hordoznak.
Már kiderült,
hogy ez igen fontos a gyógyászatban.
Pl. a cukrokból megállapítható
a vércsoportunk.
Vérsejtjeinket, vörösvértestjeinket cukrok borítják,
és kémiai felépítésüktől függ a vércsoportunk.
Pl. tudom, hogy nullás vércsoportú vagyok.
Ki van itt szintén nullás vércsoportú?
Tegyék fel a kezüket!
Ez elég gyakori,
ezért ha kevesen jelentkeznek, vagy nem figyelnek,
vagy nem ismerik a vércsoportjukat, és mindkettő helytelen.
(Nevetés)
Akik szintén nullás vércsoportúak,
nekik ez azt jelenti,
hogy vérsejtjeink felszíne ilyen kémiai szerkezetű:
három egyszerű cukor kapcsolódik bonyolultabb cukorrá;
definíció szerint ez a nullás vércsoport.
Hány ember A vércsoportú?
Most itt.
Ez azt jelenti, hogy egy enzim van a sejtjeikben,
amely még egy építőkockát rak hozzá,
a vörös cukrot,
hogy komplexebb szerkezetet építsen.
És hány embernek van B vércsoportja?
Elég soknak.
Önöknek az A vércsoportúakétól egy kissé különböző enzimük van.
Önök kissé más szerkezetet építenek.
Akik AB vércsoportúak,
azoknak egy-egy enzimük van az édesanyjuktól és az édesapjuktól is,
és mindkét szerkezetet létrehozzák, nagyjából egyenlő arányban.
Amikor erre rájöttek
a múlt században,
ez tette lehetővé az egyik legfontosabb orvosi eljárást,
ami természetesen a vérátömlesztés.
Így vércsoportjuk ismeretében gondoskodunk róla,
hogy ha vérátömlesztésre van szükségük,
az önök véradója azonos vércsoportú legyen,
azért hogy a testükbe idegen cukrok ne kerülhessenek,
amelyek nem tetszenének neki, és biztosan kilökné őket.
Mit árulnak még el a sejtjeinket borító cukrok?
Talán azt, hogy rákosak vagyunk.
Néhány évtizede
összefüggések kezdtek kibontakozni a tumorszövet elemzéséből.
A tipikus forgatókönyv, hogy daganatot fedezünk fel,
biopsziával szövetmintát veszünk,
majd szövettani elemzésre küldjük.
Ott elemzik a szövetet, olyan kémiai elváltozásokat keresve,
melyek a legmegfelelőbb kezelésről tájékoztathatják az onkológust .
Az ilyen tanulmányokból kiderült,
hogy a cukrok megváltoztak,
amikor a sejt megbetegedett.
Ezek az összefüggések újra és újra felbukkantak.
De a nagy kérdés az volt, hogy miért?
Miért más a ráksejtek cukorbevonata? Mi ennek a jelentősége?
Miért történik, és mit tehetünk,
ha kiderül, hogy ez a megbetegedéssel függ össze?
Az általunk tanulmányozott egyik változás
egy bizonyos cukor,
az ún. sziálsav besűrűsödése.
Azt hiszem, ez korunk egyik legfontosabb cukra,
ezért mindenkit arra biztatnék, ismerkedjen meg ezzel a szóval!
A sziálsav nem az a fajta cukor, amit megeszünk.
azok másmilyen cukrok.
Ez olyan cukor,
amely bizonyos mennyiségben összes sejtünkön megtalálható.
Teljesen gyakori a sejtjeinken.
De valamiért a ráksejtek –
előrehaladott betegség esetén legalábbis –
hajlamosak rá, hogy több sziálsavat tartalmazzanak,
mint a normális, egészséges sejtek.
Miért?
Mit jelent ez?
Megtudtuk,
hogy ennek az immunrendszerhez van köze.
Elmondom, hogy rák esetében
miért fontos az immunrendszer.
Ez mostanában sokat szerepel a hírekben.
Az emberek kezdenek megismerkedni
a rák-immunterápia fogalmával.
Néhányuk rákos ismerősét
talán ezzel az új eljárással kezelik.
Tudjuk, hogy immunsejtjeink,
azaz fehérvérsejtjeink véráramunkban keringenek,
nap mint nap védve minket attól, hogy a dolgok rosszra forduljanak,
beleértve a rákot is.
A képen
azok a gömböcskék az immunsejtjeink,
és az a nagy rózsaszín sejt a ráksejt.
Az immunsejtek őrjáratot tartanak, és testünk minden sejtjét megízlelik.
Ez a munkájuk.
A sejtek íze többnyire megfelelő.
De időről időre egy-egy sejt rossz ízű.
Ezek remélhetőleg ráksejtek.
Amikor az immunsejtek megérzik a rossz ízt,
megsemmisítő csapással elpusztítják azokat a sejteket.
Ezt tudjuk.
Azt is tudjuk, hogy ha fokozzuk az ízt,
ha ösztönözzük az immunsejteket, hogy nagyobbat harapjanak ki
a rákos sejtből,
mi is nagyobb védelmet kapunk,
és talán még a rákból is kigyógyulunk.
Van már néhány gyógyszer a piacon,
amelyeket rákkezelésre használnak;
pontosan így működnek.
Mozgósítják az immunrendszert,
azért hogy erősebb legyen
a rák elleni védelemben.
E gyógyszerek egyike
mentette meg talán Jimmy Carter elnök életét.
Emlékeznek, hogy Carter elnöknek rosszindulatú melanomája volt,
ami áttétet képezett az agyában.
E diagnózist rendszerint számok követik,
hogy hány hónapot élhet még az illető.
De őt ilyen immunstimuláló gyógyszerekkel kezelték,
és most a melanomája, úgy tűnik, visszavonulóban van.
Ez jelentős siker,
figyelembe véve a pár évvel ezelőtti helyzetet.
Annyira jelentős,
hogy ilyen túlzó kijelentéseket hallani:
"A ráknál is elérkeztünk a penicillinkorszakba!"
az új immunterápiás gyógyszerekkel.
Úgy értem, hihetetlenül bátor dolog betegségről ilyeneket mondani,
amellyel régóta küzdünk,
de többnyire elveszítjük a harcot.
Ez igen izgalmas.
Igen, de mi köze ennek a cukrokhoz?
Elmondom, mire jöttünk rá.
Amikor az immunsejt a ráksejthez bújik, hogy megízlelje,
a betegség jeleit keresi.
és ha ilyen jelet talál,
a sejt tevékennyé válik, és össztüzet zúdít a sejtre.
De ha a ráksejten sűrű cukorerdő van, a sziálsav,
akkor a sejt elég jóízű.
Az immunsejtek egyik fehérjéje megköti a sziálsavat,
és ha az a fehérje
az immunsejt és a ráksejt közti szinapszisban reked,
akkor az immunsejtet elaltatja.
A sziálsavak azt mondják az immunsejtnek:
"Hé, ez a sejt rendben van, semmi keresnivalód itt, menj tovább!
Kutass máshol!"
Más szavakkal:
amíg sejtjeinknek vastag sziálsavbevonatuk van,
mesésen néznek ki, igaz?
Lenyűgöző!
Mi lenne, ha lefejthetnénk e bevonatot,
és eltávolíthatnánk a cukrot?
Immunrendszerünk képes lenne
annak látni a rákos sejtet, ami valójában:
megsemmisítendőnek.
Ezzel foglalkozunk a laboromban.
Új gyógyszereket fejlesztünk,
amelyek sejtfelszín-fűnyírók,
olyan molekulák, amelyek a ráksejtek felszínére kerülve
"lenyírják" a sziálsavat,
hogy az immunrendszer a teljes erejét ki tudja fejteni
a rákos sejtek testünkből való eltüntetésére.
Végezetül
hadd emlékeztessem önöket újra:
sejtjeink cukorbevonatúak.
A cukrok a többi sejtet tájékoztatják,
vajon a sejt jó-e vagy rossz.
Ez fontos,
mert immunrendszerünknek a jó sejteket békén kell hagynia,
különben autoimmun betegségeink lehetnek.
De olykor a rák képes rá,
hogy cukorbevonattal álcázza magát.
Most, hogy már értjük,
hogyan tévesztik meg ezek a cukrok az immunrendszert,
új gyógyszereket fejleszthetünk ki immunsejtjeink felébresztésére.
Megmondjuk nekik, hagyják a cukrot, essenek neki a sejtnek,
és falatozzanak jóízűt belőle!
Köszönöm.
(Taps)