Tohle je řeč o cukrech a rakovině.
O cukry jsem se začala poprvé zajímat, když jsem byla na vysoké.
Ne tenhle druh cukrů.
Mám na mysli cukry, o kterých nás učili v souvislosti
s buňečnými obaly.
Možná jste nevěděli, že vaše buňky jsou obalené cukry.
Já jsem to taky nevěděla,
dokud jsem nezačala chodit na vysokou
ale tenkrát -
to bylo někdy.. řekněme v osmdesátých letech -
nebylo moc jasné, proč jsou buňky obalené cukry.
A když jsem listovala poznámkami, zjistila jsem,
že jsem si zapsala, že cukrové obaly na buňkách
jsou jako poleva na lentilkách.
A mělo se za to,
že cukrové obaly sloužily jako ochrana,
která buňky zpevňovala.
Ale teď, po mnoha desetiletích, víme,
že je to všechno mnohem komplikovanější
a že cukry na našich buňkách jsou ve skutečnosti mnohem složitější.
Kdybyste se mohli zmenšit do velikosti miniaturního letadla
a letět nad povrchem svých buněk,
vypadalo by to asi nějak takhle -
znázorněno zeměpisně.
Ty komplexní cukry jsou tyhle stromy a keře,
vrby, které se houpají ve větru
a pohybují se ve vlnách.
Když jsem se začala zabývat těmito složitými cukry,
které obalují naše buňky jako tohle listí,
přišlo mi to jako jeden z nejzajímavějších problémů,
na které jsem jako bioložka a chemička narazila.
Teď považujeme tyto cukry,
které bydlí na povrchu našich buněk,
za určitý druh jazyka.
V jejich složitých strukturách je uloženo spousta informací.
Ale co se nám snaží říct?
Můžu říct, že některé z informací,
které pocházejí z těchto cukrů, už známe
a už teď se ví, že jsou neuvěřitelně důležité
ve světě medicíny.
Jedna z věcí, kterou nám cukry prozrazují,
je vaše krevní skupina.
Vaše krevní buňky, červené krvinky, jsou pokryté cukry
a chemická struktura těchto cukrů určuje vaši krevní skupinu.
Takže já třeba vím, že mám skupinu nula.
Kolik z vás má taky nulu?
Zvedněte ruku.
Nula je hodně bežná,
takže když se hlásí tak málo lidí, tak buď nedáváte pozor,
nebo nevíte, jakou máte skupinu, a obě varianty jsou špatné.
(Smích)
Ale ti z vás, kteří mají nulu jako já,
mají na povchu svých krevních buněk
tuhle strukturu:
tři jednoduché cukry spojené v jeden složitější.
A to je charakteristika krevní skupiny nula.
Takže teď: kolik z vás má krevní skupinu A?
Tady.
To znamená, že v buňkách máte enzym,
který váže další jednotku,
ten červený cukr,
a tvoří tak složitější strukturu.
A kolik z vás má krevní skupinu B?
Docela dost.
Vy máte trochu jiný enzym než lidé se skupinou A,
takže tvoříte i trošku jinou strukturu,
a ti z vás, kteří mají krevní skupinu AB,
mají jeden enzym od matky, druhý od otce,
a tyhle dvě struktury máte přibližně vyvážené.
Když se na tohle přišlo,
někdy v minulém století,
umožnilo to zavést jeden z nejdůležitějších lékařských postupů,
kterým je samozřejmě krevní transfuze.
Tím, že rozpoznáme vaší krevní skupinu,
máme jistotu, že když budete potřebovat transfuzi,
najdeme dárce se stejnou krevní skupinou,
takže vaše tělo nezpozoruje cizí cukry,
které by se mu nelíbily a které by jistě odmítlo.
Ale co dalšího se nám cukry na povrchu buněk snaží říct?
No, tyhle cukry nám možná taky říkají, že máte rakovinu.
Před pár desetiletími
se ve výzkumu nádorové tkáně začaly objevovat vzájemné souvislosti.
Typický scénář vypadá takhle: pacientovi je diagnostikována rakovina,
při biopsii se odebere vzorek tkáně,
který se odešle do laboratoře,
kde se tkáň testuje na chemické změny,
podle kterých může onkolog zvolit tu nejvhodnější léčbu.
A právě z těchhle studií se zjistilo,
že když se buňka změní ze zdravé na nemocnou,
změní se i cukry.
A tenhle vztah se objevoval znova a znova a znova.
Ale hlavní otázkou bylo: Proč?
Proč má rakovina jiné cukry? Proč je to důležité?
Proč se to děje a co se s tím dá dělat, když se ukáže,
že je to spojené s postupem nemoci?
Jedna ze změn, které zkoumáme,
že zvýšení hustoty jednoho konkrétního cukru,
kterému se říká kyselina sialová.
Podle mě to bude jeden z nejdůležitějších cukrů
naší doby,
takže bych doporučovala si to jméno zapamatovat.
Kyselina sialová není ten typ cukru, které jíme.
Tohle jsou jiné cukry.
Tyto cukry je v určitých hodnotách možné najít
na všech buňkách v lidském těle.
Vlastně je docela běžný.
Rakovinné buňky ale,
aspoň při postupující nemoci,
mají z nějakého důvodu více kyseliny sialové
než normální zdravé buňky.
A proč?
Co to znamená?
Zjistili jsme,
že to souvisí s imunitním systémem.
Nejdřív vám vysvětlím, proč je imunitní systém důležitý
při boji s rakovinou.
Tahle věc se v poslední době docela často objevuje ve zprávách.
Čím dál tím víc lidí už někdy slyšelo pojem
"biologická léčba nádorových onemocnění".
A někteří z vás možná znají někoho,
komu tahle nová metoda léčby rakoviny pomohla.
Doposud víme, že imunitní buňky,
přesně bílé krvinky, které vám proudí v krvi,
vás každý den chrání před špatnými věcmi -
včetně rakoviny.
Na tomhle obrázku,
ty malé zelené kuličky jsou imunitní buňky
a ta velká růžová buňka je rakovinná.
Tyhle imunitní buňky cestují a ochutnávají všechny buňky ve vašem těle.
Je to jejich práce.
Většinou ty buňky chutnají dobře.
Ale čas od času je nějaká z nich špatná.
Snad je to ta rakovinná buňka
a když na ni imunitní buňky přijdou,
zahájí útok a zabijí jí.
Tohle víme.
Taky víme, že když podpoříme tohle ochutnávání,
když podpoříme imunitní buňky v tom, aby si ukously pořádný kus
rakovinné buňky,
můžeme se lépe bránit před rakovinou
a možná ji i vyléčit.
Na trhu je v současné době pár léků
na léčbu onkologických pacientů,
které fungují přesně na tomto principu.
Aktivují imunitní systém,
takže je silnější
a lépe nás chrání proti rakovině.
Jeden takový lék vlastně
možná zachránil život prezidentu Jimmy Carterovi.
Pamatujete si, prezident Carter měl maligní melanom,
který mu metastázoval do mozku,
a to je diagnóza, která většinou znamená prognózu
"pár měsíců života".
Ale léčili ho jedním z těch nových léků podporujících imunitní systém
a teď se zdá, že je melanom na ústupu,
což je pozoruhodné,
vzhledem k situaci před pár lety.
Vlastně je to tak pozoruhodné,
že se v souvislosti s těmito novými léky
objevují provokativní výroky jako tenhle:
"Rakovina narazila na svůj penicilin"
To je podle mě ohromně odvážné tvrzení ohledně nemoci,
se kterou bojujeme už tak dlouho
a většinou tu bitvu prohráváme.
Takže je to opravdu úžasné.
Ale co to má co dělat s cukry?
Řeknu vám, na co jsme přišli.
Když se imunitní buňka přitulí k té rakovinné, aby ochutnala,
hledá známky nemoci,
a když je najde,
aktivuje se, spustí raketový útok a tu buňku zabije.
Ale když je rakovinná buňka obehnaná hustou hradbou kyseliny sialové,
tak chutná docela dobře.
Na imunitních buňkách je protein, který se chytí na kyselinu sialovou,
a ten když zůstane přichycený na téhle synapsi
mezi imunitní a rakovinnou buňkou,
tak to tu imunitní buňku uspí.
Kyselina sialová té imunitní buňce říká:
"Hele, tahle buňka je v pohodě. Není tu nic k vidění, pokračuj dál.
Porozhlídni se někde jinde."
Takže, jinými slovy,
dokud jsou naše buňky pokryté tlustou vrsvou kyseliny sialové,
tak vypadají skvěle, ne?
Je to úžasné.
A co kdybyste mohli tuhle vrstvu sloupnout
a cukr odstranit?
Váš imunitní systém
by třeba mohl vidět tu rakovinnou buňku takovou, jaká skutečně je:
jako buňku, kterou je třeba zničit.
A tohle v laboratoři děláme.
Vyvíjíme nové léky,
které fungují v podstatě jako sekačky buněčného povrchu -
molekuly putují po povrchu rakovinných buněk
a zbavují je kyseliny sialové,
aby imunitní systém mohl plně využít svůj potenciál
a zbavit lidské tělo těchto rakovinných buněk.
Takže na závěr
bych to ráda ještě jednou shrnula:
Vaše buňky jsou pokryté cukry.
Tyto cukry říkají ostatním buňkám,
jestli je buňka dobrá nebo špatná.
A to je důležité,
protože imunitní systém musí nechat ty dobré buňky na pokoji.
Jinak bychom měli autoimunitní chorobu.
Ale rakovina jednou za čas
dokáže vyprodukovat nové cukry.
A teď, když už chápeme,
jak tyto cukry matou imunitní systém,
můžeme vyvíjet nové léky, které probudí imunitní buňky
a řeknou jim: "Ignorujte ty cukry, snězte tu buňku
a pořádně si na té rakovině pochutnejte."
Děkuji.
(Potlesk)