המלחמה היתה חלק מחיי מאז ומתמיד.
נולדתי באפגניסטן,
6 חודשים בלבד אחרי שהסובייטים פלשו,
ולמרות שהייתי צעירה מכדי להבין מה קורה,
הרגשתי היטב את הסבל והפחד מסביבי.
אותן חוויות ראשונות עיצבו מאד את השקפתי על מלחמה וסכסוכים.
למדתי שכאשר על כף המאזניים מונחת סוגיה יסודית,
מבחינת רוב האנשים
כניעה אינה באה בחשבון.
בסכסוכים מהסוג הזה,
כשזכויותיהם של אנשים מופרות,
כשארצותיהם נכבשות,
כשמדכאים ומשפילים אותם --
הם זקוקים לדרך רבת-עוצמה להתנגד ולהשיב מלחמה.
כלומר, לא משנה כמה האלימות היא הרסנית ונוראה,
אם אנשים חושבים שזאת הברירה היחידה,
הם ינקטו בה.
לרובנו חשובה רמת האלימות בעולם.
אבל לא נצליח לשים קץ למלחמות
בכך שנגיד לאנשים שאלימות היא שלילית מבחינה מוסרית.
במקום זה עלינו להציע להם אמצעי
רב-עוצמה ויעיל לפחות כמו האלימות.
זאת העבודה שלי.
מזה 13 שנה אני מלמדת אנשים
בכמה מהמצבים הכי קשים בעולם
להשתמש במאבק לא-אלים כדי לנהל סכסוך.
רוב האנשים מקשרים פעילות כזאת עם גנדי ומרטין לותר קינג.
אבל בני-אדם עסקו אלפי שנים בפעילות לא-אלימה.
למעשה, רוב הזכויות שיש לנו היום בארץ הזאת --
כנשים,
כמיעוטים,
כפועלים,
כבעלי נטיות מיניות שונות,
וכאזרחים שחשובה להם הסביבה --
זכויות אלה לא ניתנו לנו.
הן הושגו ע"י אנשים שנאבקו עליהן
ושהקריבו למענן קורבנות.
אבל משום שלא למדנו מן ההיסטוריה הזאת,
המאבק הלא-אלים, כשיטה, הובן בד"כ באופן מסולף.
נפגשתי לאחרונה עם קבוצת פעילים אתיופיים,
והם אמרו לי משהו שאני מרבה לשמוע.
שהם כבר ניסו את דרך הפעולה הבלתי-אלימה,
והיא לא הצליחה.
הם קיימו הפגנת מחאה לפני שנים.
הממשלה עצרה את כולם ובכך זה נגמר.
הרעיון שמאבק לא-אלים אינו יותר מהפגנות רחוב
הוא בעיה אמיתית.
כי למרות שהפגנות יכולות להיות דרך נהדרת להפגין רצון בשינוי,
הרי כשלעצמן הן לא ממש משנות משהו --
לפחות לא שינוי יסודי. [מספיק עם הדבר הזה!]
(צחוק)
מתנגדים רבי-עוצמה לא ייתנו לאנשים את מה שהם רוצים
רק בגלל שביקשו יפה...
או אפילו לא יפה.
(צחוק)
מאבק לא-אלים מצליח ע"י הכרעת היריב,
לא באופן פיזי,
אלא בכך שמזהים את המוסדות שהיריב זקוק להם כדי לשרוד,
ואז מונעים מהם משאבים אלה.
פעילים לא-אלימים יכולים לנטרל את הצבא
בכך שיגרמו לחיילים לערוק.
הם יכולים לשבש את הכלכלה בשביתות וחרמות
והם יכולים לפגוע באמינות התעמולה הממשלתית
בכך שייצרו תעמולה חלופית.
יש כמה וכמה שיטות לכך.
עמיתי והמנטור שלי, ג'ין שארפ,
זיהה 198 שיטות של פעילות לא-אלימה.
ומחאה היא רק אחת מהן.
אתן לכם דוגמה עכשווית.
עד לפני כמה חודשים
גואטמלה נשלטה בידי קציני-צבא מושחתים לשעבר
בעלי קשרים לפשע המאורגן.
אנשים ידעו על זה באופן כללי,
אבל רובם חשו חסרי-אונים לנוכח זה --
עד שקבוצת אזרחים, 12 אנשים רגילים,
הפיצו בפייסבוק קריאה לחבריהם
להיפגש בכיכר המרכזית עם שלטים שעליהם כתוב:
"תתפטרו כבר!"
להפתעתם,
הופיעו 30,000 איש.
הם נשארו שם חודשים בעוד ההפגנות מתפשטות לכל הארץ.
בשלב מסוים,
המארגנים שלחו מאות ביצים לבנייני ממשל שונים
[משלוח חפצים סמליים] עם הכיתוב:
"אם אין לכם 'וואבוס'," --
ביצים,
"למנוע ממועמדים מושחתים להשתתף בבחירות,
"תוכלו להשתמש בשלנו."
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
תגובתו של הנשיא מולינה היתה
שהוא לעולם לא יתפטר.
והפעילים הבינו שהם לא יכולים פשוט להמשיך ולהפגין
ולבקש מהנשיא להתפטר.
הם היו מוכרחים לא להותיר לו ברירה.
אז הם ארגנו שביתה כללית,
בה אנשים מכל הארץ סירבו לעבוד.
בגואטמלה סיטי לבדה,
יותר מ-400 עסקים ובתי ספר סגרו את דלתותיהם.
במקביל,
חקלאים בכל הארץ חסמו כבישים ראשיים.
תוך חמישה ימים,
הנשיא,
ועוד עשרות פקידי ממשל,
התפטרו כבר.
(מחיאות כפיים)
קיבלתי השראה עמוקה
מהיצירתיות והאומץ של אנשים שנוקטים בפעילות לא-אלימה
כמעט בכל ארץ בעולם.
למשל,
לאחרונה, קבוצת פעילים באוגנדה,
הציבה תיבה מלאה חזירים ברחוב. [שימוש בבע"ח למחאה]
אתם רואים שהמשטרה אובדת-עצות.
(צחוק)
החזירים נצבעו בצבעי המפלגה השלטת.
חזיר אחד חבש אפילו כובע,
כובע שהיה מוכר לאנשים.
(צחוק)
פעילים בכל העולם משתפרים בהשגת כותרות ראשיות,
אבל הפעולות המבודדות האלה משיגות מעט מאד
אם אינן חלק מאסטרטגיה מקיפה.
אלוף אינו מצעיד את גייסותיו לקרב
אם אין לו תכנית איך לנצח במלחמה.
אבל כך פועלות רוב התנועות הבלתי-אלימות בעולם.
מאבק לא-אלים הוא מורכב בדיוק כמו מלחמה של צבא,
אם לא יותר.
המשתתפים צריכים להיות מאומנים היטב ועם מטרות ברורות,
ולמנהיגים מוכרחה להיות אסטרטגיה להשגת מטרות אלה.
שיטות הלחימה פותחו במשך אלפי שנים במשאבים כבירים
ואחדים מטובי מוחותינו מתמסרים להבנתה ולשיפורה.
מנגד, המאבק הלא-אלים כמעט ולא זוכה למחקר שיטתי,
ולמרות שמספרם הולך וגדל,
עדיין רק עשרות ספורות של אנשים מלמדים זאת בכל העולם.
זה מסוכן,
כי כעת ברור לנו ששיטותינו הישנות להתמודד עם סכסוכים
אינן מתאימות לאתגרים החדשים שמולנו.
ממשל ארה"ב הודה לאחרונה
שהוא נתון במבוי סתום במלחמתו בדאע"ש.
אבל מה שהרוב אינם יודעים
הוא שיש אנשים שהתייצבו נגד דאע"ש בשיטות לא-אלימות.
כשדאע"ש כבשו את מוסול, ביוני 2014,
הם הכריזו על תכנית-לימודים חדשה,
המבוססת על האידיאולוגיה הקיצונית שלהם.
אבל כבר ביום הראשון ללימודים
לא הגיע אפילו ילד אחד.
ההורים סירבו פשוט לשלוח אותם לבתי הספר.
הם אמרו לעיתונאים שהם מעדיפים ללמד את הילדים בבית
מאשר שישטפו להם את המוח.
זאת דוגמה לאקט אחד של התנגדות
בעיר אחת בלבד.
אבל מה אם זה היה מתואם
עם עוד עשרות פעולות של התנגדות לא-אלימה,
נגד דאע"ש?
מה אם החרם של ההורים היה חלק מאסטרטגיה גדולה יותר
במטרה לזהות ולנטרל את המשאבים שדאע"ש זקוק להם כדי לתפקד;
את כוח העבודה המיומן הדרוש לייצור מזון;
את המהנדסים הנחוצים להפקת וזיקוק נפט;
את תשתית התקשורת והעיתונות, את מערכות התובלה
ואת העסקים המקומיים שבהם תלויה דאע"ש?
אולי קשה לדמיין נצחון על דאע"ש
בפעולות לא-אלימות,
אבל הגיעה העת לפקפק בצורות החשיבה שלנו לגבי סכסוכים
והברירות שהם מציבים בפנינו.
הנה רעיון שראוי להפיצו:
הבה נלמד יותר על המקרים בהן הצליחה הפעולה הלא-אלימה
ואיך אפשר להעצים אותה,
בדיוק כמו שאנו נוהגים עם מערכות וטכנולוגיות אחרות
שאותן משפרים בהתמדה כמענה טוב יותר לצרכי האדם.
ייתכן שנוכל לשפר את הפעולה הלא-אלימה
עד כדי כך שהיא תחליף יותר ויותר את המלחמה.
אז אפשר יהיה לנטוש את האלימות ככלי לפתרון סכסוכים
כפי שנטשנו את הקשת והחץ,
כשהחלפנו אותם בכלי-נשק יעילים יותר.
בעזרת החדשנות האנושית ביכולתנו להפוך את המאבק הלא-אלים
לאפקטיבי יותר מטכנולוגיות המלחמה הכי חדישות ועדכניות.
התקווה הגדולה ביותר לאנושות אינה טמונה בגינוי האלימות
אלא בכך שנהפוך אותה למיושנת.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)