Zamislio kipara koji gradi skulpturu,
razbijajući kamen svojim alatom.
Michelangelo je to elegantno opisao rekavši,
"Svaki komad kamena sadrži skulpturu u sebi,
a zadatak kipara je otkriti ju."
No, što ako bi radio u suprotnom smjeru?
Ne iz čvrstog kamenog bloka,
nego iz gomile prašine,
spajajući na neki način milijune ovih čestica kako bi formirao skulpturu.
Znam da je to apsurdna ideja.
Vjerojatno neizvediva.
Jedini način na koji možemo dobiti skulpturu iz prašine je
da se skulptura sam isklesa --
ako bismo na nekako mogli okupiti zajedno milijune ovih čestica
kako bi formirale skulpturu.
No, koliko god to čudno zvučalo,
upravo je to problem na kojem radim u svom laboratoriju.
Ne gradim kamenom,
gradim koristeći se nanomaterijalima.
Radi se o nevjerojatno sitnim, fascinantnim malenim stvarima.
Tako si maleni da kad bi ovaj upravljač bi nanočestica,
ljudska dlaka bila bi veličine ove sobe.
One se nalaze u srcu nanotehnologije..
za koju smo zasigurno svi čuli,
i svi smo čuli kako će ona sve promijeniti.
Kad sam bio na diplomskom studiju,
bilo je to najuzbudljivije doba za rad u nanotehnologiji.
Nova znanstvena otrkirća bila su posvuda.
Konferencije bile su prepune,
mnogo je novca stizalo iz fondova.
Zato što
kad objekti postanu jako mali
njima upravljaju drugačiji zakoni koji upravljaju obični objektima.
poput onih s kojim smo mi u kontaktu.
To nazivamo kvantnom mehanikom.
Ona nam kaže da možemo utjecati na njihovo ponašanje
poput dodavanja ili oduzimanja atoma,
ili savijanjem materijala.
Poput najmoćnijeg alata.
Mi smo se tim bavili --
čitava generacija diplomskog studija.
Pokušavali smo naparviti super brza računala koristeći nanomaterijale.
Stvarali smo kvannte točke
koje bi jednog dana u tijelu pronalazile i uništavale bolest.
Postajale su i grupe koje su
koristeći ugljične nano cijevi.