Ki ne hallott volna a dinókról,
melyek egykor ellepték a Földgolyót!
Hosszú idő elteltével végül kihaltak,
de később is minden kontinensen éltek nagytestű állatok.
Ezek összességét megafaunának nevezzük.
Észak- és Dél-Amerikában óriáslajhárok, akkorák, mint egy elefánt,
karmaikkal fákat döntöttek ki.
Kardfogú tigrisek, medve-méretűek,
vadásztak csapatokban,
de ez mind semmi a rövidfejű medvéhez képest,
ami négy méter magas volt, ha a hátsó lábaira emelkedett,
és valószínűleg elkergette az előbbi tigriseket
a zsákmánya közeléből.
Éltek valaha akkora tatuk, mint egy kisebb autó,
két és fél méteres hódok, sőt
volt olyan madár is aminek szárnyfesztávolsága 8 méter volt.
Szinte minden helyen kihalt ez a megafauna,
és ennek gyakran az ember volt az oka.
Van még pár maradék faj Afrikában és Ázsiában.
Más helyeken még láthatók e nagyvadak nyomai.
Szinte minden fa képes arra,
hogy újra kihajtson, ha eltört a törzse,
a fák túlélik, ha lehántják a a kérgüket,
ha felhasítják, megtekerik vagy letapossák őket -
részben azért, mert túl kellett élniük az elefántok támadásait.
A villásszarvú antilop azért fut olyan gyorsan,
hogy el tudjon menekülni a gepárd elől.
Azok az állatok, amelyek ma élnek egy árnyék-ökoszisztéma részei.
Olyan fajokhoz igazodtak, melyek mára kihaltak.
Ma a tudomány már képes feltámasztani ezeket a kihalt fajokat
a fellelt genetikai anyagból.
Kezdődött már olyan kutatás, amivel fagyott maradványokból
próbáltak gyapjas mamutot klónozni.
De ha ez nem is lehetséges.
mi magunk megpróbálhatjuk helyreállítani
a Föld egyik-másik eltűnt ökoszisztémáját.
Hogyan? Az elhagyott tanyák segítségével.
Ahogy globalizálódik a világ élelmiszerpiaca,
a terméketlen földek elvesztik a versenyképességüket.
A kopár területeken élő gazdálkodók
lemaradnak azoktól, akiknek jobb földjeik vannak.
Így sok helyen visszaszorult a mezőgazdaság,
és a fák elkezdték visszafoglalni a tanyákat.
Egy becslés szerint az USA-ban az olyan földek kétharmada,
ami eredetileg erdős terület volt, de a gazdálkodók kiirtották az erdőt,
most újra fákkal telnek meg.
Más számítások szerint 2030-ra
egész Lengyelországnyi méretűre nő Európában
azoknak a területeknek a mérete, ahol felhagynak a gazdálkodással.
Tehát ha a visszanyert DNS nem is segít életre kelteni
az óriáslajhárt vagy az óriástatut,
legalább elérhetjük, hogy a medve, a farkas vagy a puma,
a hiúz, a jávorszarvas és a bölény
újra a régi élőhelyén élhessen.
Közülük néhányan át tudják alakítani a környezetüket,
ami más fajoknak lehetőséget teremt arra, hogy otthon érezhessék magukat.
Mikor a Yellowstone Nemzeti parkba
visszatelepítették a farkasokat 1995-ben,
rövid időn belül minden megváltozott.
Ahol visszaszorították a túlnépesedett szarvascsordákat,
a növényvilág újjáéledt.
Hat év elegendő volt ahhoz, hogy a fák magassága ötszörösére nőjön.
És ahogy visszatértek az erdők, madárdallal telt meg a táj.
A fák odavonzották a hódokat, amik elterjedtek a folyókban,
a hódgátak vidráknak, pockoknak, kacsáknak,
békáknak és halaknak nyújtottak élőhelyet.
A farkasok meggyérítették a prérifarkasokat,
így a nyulak és az egerek elszaporodhattak,
ezzel a héjáknak, menyéteknek,
rókáknak és borzoknak is jutott táplálék.
A farkasok maradékán, a hátrahagyott dögökön
sasok és hollók lakomáztak,
akárcsak a medvék, akik emellett
az újranőtt bozótosban bogyókat is szedtek.
A bölények száma is megemelkedett,
mert az újratelepülő erdők élőhelyet nyújtottak nekik.
A farkasok szinte mindent megváltoztattak.
Egy példát láthattunk ezzel a trófikus kaszkád jelenségre:
a tápláléklánc tetején egy változás történik,
és a következményei végiggörögnek egészen az aljáig,
minden szinten változást idézve elő.
Az elmúlt fél század talán legizgalmasabb felfedezése a biológiában
a trófikus kaszkád jelensége,
ami mindenütt megfigyelhető.
Ez azt jelenti, hogy ha egy élőhelyről eltűnik
egy vagy két nagytestű állatfaj,
az élőhely alapvetően másként fog kinézni,
mint ha ezek a fajok megmaradtak volna.
Új mozgalmak jelentek meg világszerte,
melyek azt sürgetik. hogy visszavadítással, ahogy mondják,
segítsünk helyreállítani a természetet.
Ez azt jelenti, hozzuk helyre a természetkárosítás egy részét,
telepítsük be az elveszett fajok egy részét,
és hagyjuk őket élni békében.
Lehetetlen egy ökoszisztémát egy az egyben létrehozni:
egy esőerdőt, egy mocsarat vagy egy korallzátonyt.
A visszavadítás olyan fajok visszatelepítését jelenti,
amelyek dinamikus folyamatokat működtetnek,
és hagyni a természetet, hogy csak legyen.
Fontos azonban megérteni, hogy a visszavadítás nem azt jelenti,
hogy az embereknek el kell hagyniuk a területet.
De az ott lakóknak támogatniuk kell ezt a változást,
méghozzá lelkesen.
Csak képzeld el, ahogy a tengerparton állsz
és látod az ámbrásceteket, amint kergetik a heringeket
ez ugyanis gyakori látvány volt
egészen a 18. századig.
Ha sikerülne olyan védett tengerszakaszokat létrehozni,
ahol beszüntetik a halászatot,
újra láthatnánk őket.
Képzelj el egy olyan helyet Európában, mint a Serengeti park.
amiben minden eddig élt őshonos állat megtalálható:
vízilovak, orrszarvúk. hiénák és oroszlánok.
És amit ez a visszavadítási folyamat
az eltűnt állat- és növényfajok mellett betelepít,
az a ritka faj, amit reménynek hívnak.
Ez elárulja azt a titkot, hogy az ökológiai változás
nem feltétlenül mindig ugyanabba az irányba halad.
A csöndes tavaszt követheti nyüzsgő nyár.