כולנו יודעים על הדינוזאורים
שפעם הלכו על כדור הארץ,
אבל הרבה אחרי שנכחדו,
חיות ענקיות שאנחנו קוראים להם מגהפאונה
חיו בכל יבשת.
באמריקות, עצלני אדמה בגודל של פילים
הפילו עצים עם הטפרים שלהם.
טיגיריסים חדי שיניים בגודל של דובים חומים
צדו בלהקות,
אבל הם לא היוו תחרות לדובים קצרי האף,
שעמדו בגובה ארבע מטר על רגליהם האחוריות,
וכנראה גרשו את החתולים האלה
מהטרף שלהם.
היו ארמדילו גדולים כמו מכוניות קטנות,
ובונים באורך של כ-3 מטר,
וציפור עם מוטת כנפיים באורך 9 מטר.
כמעט בכל מקום, המגהפאונה של העולם
הוכחדו, הרבה על ידי ציידים אנושיים.
כמה מינים עדיין שרדו בחלקים של אפריקה ואסיה.
במקומות אחרים, אתם יכולים עדיין לראות את המורשת של החיות הגדולות האלה.
רוב העצים יכולים ללבלב שוב
כשהגזע שלהם נשבר
לעמוד באובדן הקליפה שלהם
ולשרוד פיצול, עיוות ודריסה,
חלקית בגלל שהם התפתחו לשרוד את הפגיעות של פילים.
האייל האמריקאי יכול לרוץ כל כך מהר
מפני שהוא התפתח לברוח מהצ'יטה האמריקאי.
החיות השורדות חיות בסביבות מחיה רפאים
מותאמות לאיומים ממינים שלא קיימים יותר.
היום, אולי יהיה אפשרי להחיות מחדש את הרוחות האלה,
כדי להביא חזרה מינים אבודים על ידי שימוש בחומר גנטי.
לדוגמה, היה מחקר בניסיון
לשכפל את הממוטה משאריות קפואות.
אבל אפילו אם זה לא אפשרי,
אנחנו עדיין יכולים לשחזר הרבה מסביבות המחיה
שהעולם איבד.
איך? על ידי שימוש בחוות נטושות.
כשהשוק לאוכל הופך לגלובלי,
אדמה לא פוריה הופכת ללא תחרותית.
חוות באזורים צחיחים לא יכולות להתחרות
עם אנשים שמגדלים יבולים על אדמות טובות יותר במקומות אחרים.
כתוצאה, חקלאות החלה לסגת מהרבה מקומות,
ועצים החלו לחזור.
הערכה אחת טוענת ששני שליש מהאדמה בארצות הברית
שפעם היתה מיוערת אבל פונתה לחקלאות
הפכה למיוערת שוב.
הערכה נוספת מציעה שעד 2030,
אזור באירופה בגודל של פולין
יפונה על ידי חקלאים.
אז אפילו אם אנחנו לא יכולים להשתמש ב DNA כדי להחזיר
עצלני אדמה וארמדילו ענקיים,
אנחנו יכולים להחזיר דובים, זאבים, פומות
לינקסים, איילים וביזונים
למקומות בהם הם היו חייים.
כמה מהחיות האלה יכולות לעצב מחדש את סביבתן,
ליצור תנאים שמאפשרים למינים אחרים לשגשג.
כשזאבים הוצגו
לפארק ילוסטון ב 1995,
הם שינו במהרה את אזור המחייה.
היכן שהם הפחיתו את התפוצצות האוכלוסיה של האיילים,
הצמחיה התחילה להשתקם.
הגובה של כמה עצים גדל פי שש תוך שש שנים בלבד.
כשהיערות חזרו, כך גם ציפורי השיר.
הבונים, שאוכלים עצים, התרבו בנהרות,
והסכרים שלהם סיפקו בית
לנוטריות, עכברושי מושק, ברווזים, צפרדעים ודגים.
הזאבים הרגו את הקויוטים, ואפשרו לארנבים
ולעכברים לגדול,
וסיפקו יותר אוכל לניצים, חמוסים,
שועלים וגיריות.
עיטים קרחים ועורבים ניזונים מהנבלות
שהזאבים נוטשים.
כך גם הדובים, שגם אוכלים את פרות היער
מהשיחים שחוזרים.
מספרי הביזונים עלו כשהם רעו
ביער המתחדש.
הזאבים שינו כמעט הכל.
זו דוגמה למפל טרופי,
שינוי במעלה שרשרת המזון
שמתגלגל כל הדרך לתחתית,
ומשפיע על כל רמה.
הגילוי של מפלים טרופיים מרובים
אולי יהיה אחד הממצאים המדעיים המרגשים ביותר
של חצי המאה האחרונה.
הם אומרים לנו שמערכות חיים שאיבדו
רק מין אחד או שניים של חייות גדולות
יכולים להתנהג בדרכים שונות באופן רדיקלי
מאלה ששומרים עליהם.
בכל העולם, תנועות חדשות מנסות
להתחיל את השחזור של הטבע
בתהליך שנקרא שימור מחדש.
זה אומר להפוך כמה מהנזקים שגרמנו,
ולהחזיר מינים שהוברחו,
ואז לקחת צעד אחורה.
אין ניסיון ליצור מערכת אקולוגית אידיאלית,
ליצור שדה בור, יער גשם או שונית אלמוגים.
שימור מחדש נוגע להחזרת המינים
שמניעים תהליכים דינמיים
ואז לתת לטבע לעשות את שלו.
אבל זה הכרחי ששימור מחדש לא יהיה בשימוש
כתרוץ להוציא אנשים מאזור מסויים.
זה צריך לקרות רק עם הסכמה
והתלהבות של אנשים שעובדים שם.
דמיינו עמידה על צוק באנגליה,
להביט על לוותני זרע מתקיפים להקות של הרינג
כמו שהם עשו במרחק ראיה מהחוף
עד המאה ה 18.
על ידי יצירת שמורות טבע ימיות
בהן אסור לדוג מסחרית,
זה יכול לקרות שוב.
דמיינו את הסרנגטי הארופאי
מלא חיות שפעם היו שם:
היפופוטמים, פילים, צבועים ואריות.
מה ששימור מחדש מביא,
יחד עם החיות והצמחים החסרים,
זה מין נדיר שנקרא תקווה.
זה אומר לנו ששינוי אקולוגי
לא צריך תמיד להיות באותו כיוון.
האביב השקט יכול להיות מלווה בקיץ פראי.