M'agradaria començar
amb la història del cargol de Paisley.
La nit del 26 d'agost de 1928
la May Donoghue va agafar un tren des de Glasgow
cap al municipi de Paisley, 11 km a l'est de la ciutat,
i allà, a la cafeteria Wellmeadow,
va prendre un refresc de gelat Scots,
una mescla de gelat i cervesa de gingebre,
que li havia comprat un amic.
La cervesa venia dins d'una botella marró i opaca,
amb una etiqueta que deia "D. Stevenson, Glen Lane, Paisley."
Es va beure part del refresc de gelat,
però mentre abocava la cervesa que quedava
en el seu got,
un cargol descompost
va aparèixer surant al damunt.
Tres dies després va ingressar
a l'hospital Glasgow Royal Infirmary
i diagnosticada amb gastroenteritis severa
i xoc.
El cas de Donoghue vs. Stevenson
va establir un precedent legal molt important:
Stevenson, el fabricant de la cervesa de gingebre,
fou responsabilitzat d'un clar deure de cura
cap a la May Donoghue,
encara que no existia cap contracte entre ells
i ni tan sols era ella qui havia comprat la beguda.
Un dels jutges, el senyor Atkin, ho va descriure així:
"Heu de cuidar-vos d'evitar actes o omissions
en que raonablement es preveu
que el vostre veïnat podria sortir ferit".
De fet, em pregunto quantes persones,
sense el deure de cura, haurien hagut de patir
de gastroenteritis abans de que Stevenson perdés el negoci.
Ara, si us plau, recordeu la història del cargol de Paisley
perquè es tracta d'un principi important.
L'any passat, la Hansard Society, una organització benèfica independent
que busca reforçar la democràcia parlamentària
i fomentar la participació pública en la política,
va publicar, a més de la seva auditoria anual
sobre el compromís polític, una secció addicional
dedicada exclusivament a la política i els mitjans.
Aquí teniu algunes observacions força depriments
d'aquell estudi.
No sembla que la premsa sensacionalista
fomenti la ciutadania política dels seus lectors,
tenint en compte fins i tot als que
no llegeixen cap tipus de premsa.
Els que llegeixen només premsa sensacionalista tenen el doble de possibilitats
de veure la política de forma negativa
que qui no llegeix cap tipus de premsa.
No és que s'interessin menys per la política.
Consumeixen mitjans que reforcen
la seva avaluació negativa respecte a la política,
contribuint a una actitud fatalista i cínica
cap a la democràcia i el seu propi paper en ella.
No és estrany que l'informe conclogués que,
en aquest aspecte, la premsa, especialment la sensacionalista,
no sembla donar gaire importància
al seu paper dins la nostra democràcia.
Dubto que algú d'aquesta sala
posi realment en dubte aquesta visió.
Però, si Hansard té raó, i normalment la té,
tenim un problema greu,
i n'és un que m'agradaria analitzar
durant els pròxims 10 minuts.
Des del cargol de Paisley,
i especialment durant la darrera dècada,
s'han desenvolupat gran quantitat d'idees
sobre la noció del deure de cura
i la seva relació amb diversos aspectes de la societat civil.
Generalment un deure de cura apareix quan un individu
o un grup d'individus emprenen una activitat
que pot causar danys potencials a un altre,
sigui física, mental o econòmicament.
Això s'enfoca principalment en àrees òbvies,
com ara la nostra resposta empàtica cap als nens i joves,
el personal de servei, la gent gran i els malalts.
Rarament s'estén, si és que es fa mai, a raonaments igual d'importants
sobre la vulnerabilitat del nostre sistema de govern actual,
a la noció de que la honestedat, exactitud i imparcialitat
son fonamentals per al procés de construcció
i incorporació d'una democràcia
informada i participativa.
I quan més ho pensem,
més estrany es torna.
Fa uns anys vaig tenir el plaer
d'inaugurar una escola nova
al nord-est d'Anglaterra.
Els alumnes l'havien anomenada Academy 360.
Quan anava caminant pel seu impressionant
atri envidrat,
vaig trobar al davant meu, estampada a la paret
amb lletres de foc,
la famosa injunció del Marc Aureli:
"No ho facis si no convé;
no ho diguis si no és veritat".
El director va veure que la mirava fixament
i digué: "Oh, aquest és el lema de la nostra escola".
En el tren de tornada a Londres
no me la podia treure del cap,
només pensava: és realment possible que haguem tardat
més de 2.000 anys en acceptar
aquesta simple noció
com a la nostra mínima expectativa respecte als altres?
No és hora que desenvolupem aquest concepte
del deure de cura
i l'estenguem de manera que inclogui la cura
dels nostres valors democràtics, compartits però en perill creixent?
Després de tot, l'absència d'un deure de cura
en moltes professions
pot portar fàcilment a acusacions de negligència
i, en tal cas, podem romandre tranquils amb la idea
de que estem sent, en efecte, negligents
respecte a la salut de les nostres pròpies societats
i els valors que necessàriament les recolzen?
Podria algú suggerir honestament, davant de l'evidència,
que els mateixos mitjans que la Hansard va condemnar tant rotundament
s'han preocupat prou d'evitar comportaments
que podrien haver previst raonablement
que soscavarien o fins i tot danyarien
el nostre assentament democràtic, intrínsecament vulnerable?
N'hi haurà que debatran
si això podria convertir-se fàcilment en una forma
de censura, tot i que sigui autocensura,
però jo no m'ho crec.
Ha de ser possible
equilibrar la llibertat d'expressió
amb unes responsabilitats morals i socials majors.
Deixeu-me explicar perquè amb l'exemple
de la meva pròpia carrera com a productor de cine.
Durant aquesta carrera, mai vaig acceptar
que un productor hagués de conformar-se amb situar
el seu propi treball fora o per damunt del que
considerés un conjunt de valors decent
per a la seva pròpia vida, la seva família
i el futur de la societat en la que tots vivim.
I aniria més lluny.
Un productor responsable mai hauria de devaluar el seu treball
fins a tal punt en què es tornés menys que vertader
respecte al món que desitja habitar.
Tal com ho veig, els productors, els periodistes i fins i tot els blocaires
han de mirar cap a les expectatives socials
que sorgeixen de combinar el poder intrínsec del seu mitjà
amb les seves afinades habilitats professionals.
Òbviament aquest requisit no és obligatori,
però per al productor amb talent, per al periodista responsable,
o fins i tot per al blocaire, em sembla totalment inevitable.
Sempre hauríem de recordar que la nostra noció
de llibertat individual i de la seva companya, la llibertat creativa,
és comparativament nova
dins la història de les idees occidentals
i, per aquest motiu, és habitualment infravalorada
i pot ser soscavada ràpidament.
És un premi fàcil de perdre
i, quan ja s'ha perdut, quan s'ha renunciat a ell,
pot resultar molt, però que molt difícil de reclamar.
I la seva primera línia de defensa
han de ser els nostres propis estàndards,
no els imposats a nosaltres per la censura o la legislació,
sinó els nostres propis estàndards i la nostra pròpia integritat.
La nostra integritat mentre tractem amb aquells
amb qui treballem
i els nostres estàndards metre operem dins la societat.
I aquests estàndards nostres
necessiten combinar-se amb un propòsit social sostenible.
Són part d'una responsabilitat col·lectiva,
la responsabilitat de l'artista o del periodista
de tractar amb el món tal com és,
i això, alhora, ha d'anar de la mà
de la responsabilitat dels que governen la societat
de mirar de cara a aquest món
i de no ser temptats de malversar
les causes dels seus mals.
No obstant això, tal com s'ha anat veient
els darrers anys amb una claredat impressionant,
aquesta responsabilitat ha estat derogada
en gran mesura per molts mitjans de comunicació.
I en conseqüència, a través del món occidental,
les polítiques exageradament simplistes dels grups de protesta
i el seu atractiu cap a una demografia extensament
desil·lusionada i més vella,
juntament amb l'apatia i l'obsessió per les trivialitats
que representen almenys a alguns dels joves,
en conjunt, aquesta i d'altres aberracions
contemporànies similars
amenacen amb acabar amb
el compromís i el debat informat i actiu,
i recalco actiu.
El llibertari més ardent podria argumentar
que Donoghue vs. Stevenson s'hauria d'haver desestimat
i que Stevenson finalment hauria acabat perdent el negoci,
en cas d'haver continuat venent cervesa de gingebre amb cargols a dins.
Però la major part de nosaltres, crec, accepta algun petit paper
per tal de que l'estat apliqui un deure de cura,
i aquí la paraula clau és raonable.
Els jutges han de demanar: "Hi varen posar una atenció raonable
o podrien raonablement haver previst
les conseqüències de les seves accions?".
Lluny d'un poder estatal autoritari significatiu,
és aquest petit examen del que és o no raonable
el que m'agradaria que apliquéssim als mitjans
que, després de tot, estableixen el to i el contingut
de gran part del nostre discurs democràtic.
Per a que la democràcia funcioni, es necessiten
homes i dones assenyats que dediquin temps a entendre i a debatre
temes difícils, de vegades complexos,
i que ho facin dins un ambient que s'esforci
per a aconseguir un tipus d'enteniment que condueixi
cap a, si no un acord, al menys un compromís
practicable i productiu.
La política tracta de decisions,
i dins d'aquestes decisions, la política tracta de prioritats.
Tracta de reconciliar preferències en conflicte
sempre i quan sigui possible, basant-se en els fets.
Però si els fets en sí mateixos estan distorsionats,
les resolucions probablement generin més conflicte,
i conseqüentment apliquin tot l'estrès i la pressió
sobre la societat.
Els mitjans han de decidir:
Representen un paper d'agreujadors
o d'informadors?
Perquè a la fi, tot es resumeix en una combinació
de confiança i liderat.
Aquesta mateixa setmana, fa cinquanta anys, el president John F. Kennedy
va fer dos discursos èpics,
el primer sobre desarmament i el segon sobre drets civils.
El primer va conduir quasi immediatament
al Tractat de prohibició de proves nuclears
i el segon, a l'Acta de Drets Civils de 1964,
i els dos varen representar passes gegants cap endavant.
La democràcia, ben guiada i ben informada,
pot aconseguir coses molt grans,
però hi ha una condició prèvia.
Hem de confiar en que els que prenen les decisions
actuen en el millor interès no cap a ells mateixos
sinó cap al conjunt total de persones.
Necessitem opcions basades en fets,
mostrades clarament,
no les d'unes poques corporatives
poderoses i potencialment manipuladores
perseguint les seves pròpies motivacions, sovint estretes,
sinó informació exacta i sense prejudicis
amb la què decidir les nostres pròpies opinions.
Si volem proporcionar vides decents i plenes
als nostres fills i als fills dels nostres fills,
necessitem exercir al màxim nivell possible
aquest deure de cura per a aconseguir una democràcia
dinàmica i esperem que durable.
Moltes gràcies per la vostra atenció.
(Aplaudiments)