Bryn Freedman: Az ön cége támogatja a MI-t és befektet.
Miért higgyünk önnek,
hogy előítéletektől mentes és hasznos dolgot mond nekünk
a munka jövőjéről?
Roy Bahat: Igen, ilyen vagyok.
Mikor reggel azt olvassuk az újságban:
"Jönnek a robotok, elvehetik a munkánkat",
akkor mint a munka jövőjével foglalkozó start-up befektető
alapítványunk jelentette ki elsőként:
a mesterséges intelligenciára kell koncentráljunk.
Mikor ezt olvastam, azt mondtam:
"A mindenit! Rólam írnak. Ez az én művem."
Aztán elgondolkoztam: álljunk meg egy pillanatra!
Ha ez így folytatódik,
akkor nem csak az általunk támogatott start-up fog kínlódni,
mert a munkanélküliek tömegei képtelenek lesznek
a maguk gyártotta árukat megvenni,
hanem az egész gazdaság és társadalom is küszködni fog.
Az én szerepem lenne itt ülve megnyugtatni önöket:
"Minden rendben van. Minden nagyszerűen alakul.
Hiszen évekkel a bankautomaták beüzemelése után
több bankpénztáros van."
Ez igaz.
De mikor megvizsgáltam, arra gondoltam: "Gyorsulnak a dolgok,
s ha így van, megvan az esélye, hogy kitörjön a káosz."
Sejtettem, hogy valaki kell tudja erre a választ.
Annyi ötlet van a nagyvilágban.
Könyveket bújtam, konferenciákra jártam,
és több mint 100 próbálkozást számoltunk össze, melyek a munka jövőjét kutatták.
Nyugtalanító tapasztalat volt,
mert mindenhonnan folyton ezt hallottam:
"Jönnek a robotok!"
Más erre azt mondta volna:
"Ne gyötrődj miatta, folyton emlegetik, de mindig jól alakul."
Más pedig azt mondaná:
"Ez a munkánk jelentőségéről szól."
Aztán vállrándítással mindenki továbbállna, és inna valamit.
E beszélgetés kabukielőadásra emlékeztetett,
ahol senki nem beszél egymással.
Ismerőseim és munkatársaim a technológia világából
nem érintkeztek szakpolitikai döntéshozókkal,
és ez a másik irányban sem működött.
Ennek kutatására társultunk az Új Amerika nevű,
pártoktól független civil szervezettel.
Szakembereket hívtunk össze:
volt köztük technológiai cég MI-szakértője,
videójáték-tervező,
és belvárosi konzervatív,
és Wall Street-i befektető
és szocialista folyóiratszerkesztő,
szó szerint egy szobában; néha kínos helyzetek adódtak –,
mindezt azért, hogy kiderítsük, mi várható a jövőben.
Egyszerű kérdést tettünk fel:
"Hogy hat a technológia a jövőbeli munkára?"
10-20 évvel tekintettünk előre,
elég távoli jövőbe akartunk látni, hogy valódi változások történjenek,
de elég közelre ahhoz, hogy ne teleportálásról beszéljünk.
Rájöttünk –
erre évente emlékeztet a világ –,
hogy nehéz megjósolni, mi várható.
A jóslás helyett tehetünk mást.
Elképzelhetünk különböző lehetséges jövőváltozatokat.
Ezt tettük.
Forgatókönyv-tervezési gyakorlatokat végeztünk.
Helyzeteket képzeltünk el, amikor egyetlen munka sem garantált.
Elképzeltük, amikor minden munka biztos.
Sorra vettük az összes lehetséges esetet.
Az eredmény meglepett minket:
amikor átgondoljuk a jövőképeket és a teendőket,
kiderül, hogy a teendők
minden esetben azonosak.
A 10-20 évre tervezés iróniája, hogy rájöttünk:
a folyamatok, melyekre hatni kívánunk,
már mozgásban vannak.
Az automatizálás már zajlik, a jövő már zajlik.
BF: Mit jelent ez? Mit mond ez nekünk?
Ha a jövő már zajlik, akkor mit tegyünk,
és miről kellene elgondolkozzunk?
RB: Először meg kell értenünk a feladatot.
Az adatok szerint a gazdaság hatékonyabb lett,
és az egyes munkások is hatékonyabbak lettek,
de bérük nem nőtt.
Ha vesszük a legjobb munkaképes korú férfiak arányát napjainkban –
legalább is az USA-ban –
1960-hoz viszonyítva,
akkor ma háromszor több a munkanélküli.
Aztán mindenfélét beszélnek.
Leültem Walmart-dolgozókkal beszélgetni.
"Mit gondolnak az önkiszolgáló pénztárról?”
Azt mondták: "Az hagyján, de hallott már a pénzkezelőgépről?
E gépet épp most üzembelik be.
Két munkahelyet szüntet meg áruházanként."
És azt gondoltuk: "Hoppá! Nem értjük a helyzetet."
Felkutattuk a kiszorítottak hangját,
mindazokét, akiket a változás érintett.
Elhatároztuk, hogy meghallgatjuk őket,
"az automatizálás károsultjai"-t.
Az utóbbi éveket ezzel töltöttem.
Voltam a mitchigani Flintben és az ohiói Youngstownban,
vállalkozókról beszélgetve kerestem a megoldást
teljesen más területen is, mint New York vagy San Francisco
vagy London vagy Tokió.
Kétszer jártam börtönben,
hogy bennlakókkal a szabadulásuk utáni munkájukról beszélgessek.
Kamionosokat kérdeztem az önvezető kamionokról.
Beszélgettem alkalmazottakkal,
akik főállásuk mellett idősödő rokonukat gondozták.
Beszélgetés közben
két téma jelent meg élesen és világosan.
Az első, hogy az emberek kevésbé a több pénzre hajtanak,
vagy kerülik a robotizálással fenyegető helyeket;
inkább valami stabilra vágynak.
Előreláthatót szeretnének.
Ha közvélemény-kutatást végzünk, milyen munkát szeretnének azok,
akik 15 000 dollár alatt keresnek évente,
akkor általában a stabil és biztonságos jövedelmet választják
a nagyobb keresettel szemben.
Ha figyelembe vesszük,
hogy nem csak azok vannak, akik keresnek,
hanem azok is, ők a nagy többség,
akiknek havonta ingadozó a bevételük,
és bizonytalanságban élnek,
akkor hirtelen világossá válik:
"Ácsi! Valódi feladattal állunk szemben."
A másik dolgot kicsit tovább tartott megérteni:
azt mondták, hogy méltóságot szeretnének.
A munkából fakadó önértékelés fogalma
vissza-visszatért a beszélgetéseinkben.
BF: Természetesen értékelem a válaszát.
De méltósággal nem lehet jóllakni.
nem lehet a gyerekeket önbecsülésből ruházni.
Hogy lehet ezt összehangolni,
mit jelent a méltóság,
és mi a kapcsolata a stabilitással?
RB: A méltóság nem ehető. Elsősorban stabilitásra van szükség.
A jó hírem az,
hogy a legtöbb beszélgetésünk napjainkban
ennek megoldásáról szól.
A feltétel nélküli alapjövedelem kutatásának kezdeményezője vagyok
például,
hogyan teremtsük meg a beteggondozást
és más juttatásokat.
E beszélgetések már folyamatban vannak,
e kérdéseket mostanában kell megoldani.
Ez korszakunk válsága.
A beszélgetéseinkből kiderült,
hogy ezt meg tudjuk tenni,
de tán ez sem elég.
Az első pillanattól tisztáznunk kell
miként ad a munka méltóságot,
hogy úgy éljünk, ahogy szeretnénk.
A méltóság fogalma
nehezen megfogható,
mert mikor erről hallanak – őszintén szólva, főleg a gazdagok –,
akkor jelentőséget értenek rajta.
Úgy értik: "A munkám fontos nekem."
Visszatérve, ha közvélemény -kutatáson az a kérdés:
"Mennyire lényeges, hogy a munkád fontos legyen számodra?",
csak a legalább 15 000 dollár éves jövedelműek mondják,
hogy lényeges a munkájuk fontossága.
BF: Jelentős, értelmes?
RB: Meghatározásként: "Fontos neked a munkád?"
Bármit jelentsen is ez.
A méltóság természetesen fontos.
Beszéltem kamionsofőrökkel, volt aki ezt mesélte:
"Láttam a rokonom, ahogy vezet, kimentünk nyílt pályára, csodálatos volt.
Több pénzt kerestem vele, mint a diplomások."
Gondolatmenetük végére érve, valami ilyesmit tesznek hozzá:
"Az embereknek reggelente zöldség és gyümölcs kell,
én viszem oda nekik."
Beszélgettem valakivel, aki munka mellett nagynénjét gondozta.
Jó jövedelme volt.
Egyik alkalommal megkérdeztük tőle:
"Miért gondozod a nagynénéd? Nem tudsz megfizetni valakit, hogy gondozná?"
Azt felelte: "Nagynéném nem szeretne alkalmazottat.
Rám van szüksége."
Megjelent a nélkülözhetetlenség fogalma.
Ha tanulmányozzuk a méltóság szót, az lenyűgöző.
Egyik legősibb angol szó, még az ókorból.
Két jelentése van:
az egyik az önérzet, önbecsülés,
és a másik, hogy megfelelő, találó;
azt jelenti, hogy részei vagyunk valami nálunk sokkal nagyobbnak,
s ez összekapcsol valami egésszel,
azaz: szükség van ránk.
BF: Akkor mi a magyarázata,
hogy nem fizetjük meg a tanárokat,
és nem fizetjük meg az idősgondozókat.
Nem fizetjük meg azokat, akik valóban törődnek velünk,
de nagy szükségünk van rájuk?
RB: A jó hír, hogy már végre felvetődött ez a kérés.
Mint MI-fejlesztőket sokszor felhívnak
alapítványok vagy cégvezetők:
"Mit tegyünk ezzel?"
Régebben azt szokták kérdezni:
"Mit kezdjünk az automatizálással?"
Napjainkban azt kérdezik: "Mit kezdjünk az önbecsüléssel?"
Tudják, hogy az alkalmazottaiknak,
akiknek a házastársa valakit gondoz,
fontos a méltóságuk, hogy munkájukat képesek legyenek elvégezni.
Kétféle válasz lehetséges:
Van az anyagi oldala, hogy megéljenek.
Ez a stabilitás. Enni kell.
Tágabb értelemben véve kultúránkat, feltesszük a kérdést:
"Kiket tartunk hősöknek?"
Azt szeretném, hogy a folyóiratok borítóján
a hősies gondozók legyenek láthatók.
Vagy Netflix sorozatokat, melyekben azokat viszik filmre,
akik élhetővé teszik világunkat, hogy kedvünkre élhessünk.
Legyenek ők a példaképeink.
Ezt a műsort nyomnám a Netflixen.
Erről szóltak a krónikások régebb:
Studs Terkel,
az amerikai szakmai tapasztalat elbeszélt történelmének megörökítője.
Szükségünk van a nélkülözhetetlenség érzésére,
az egymáshoz kapcsolódás érzésére.
Talán ez a magyarázata, hogy társadalmat alkotunk.
Engem az foglalkoztat:
ha 100 évet visszatérve őseinkkel találkoznánk:
nagyszüleinkkel, ükszüléinkkel, a szabóval, a bányásszal,
megnéznék, most miből élünk, és azt mondanák: "Ez nem munka."
Ücsörgünk, gépelünk, beszélgetünk, nem vagyunk veszélyben, hogy megsérülünk.
Úgy találom, hogy ha előretekintünk 100 évet,
akkor is tenni fogunk egymásért.
Még szükségünk lesz egymásra.
Munkának fogjuk tekinteni.
Az egész dologgal, csak azt akarom kifejezni,
hogy a méltóság nem azt jelenti, hogy van munkánk.
Ha azt állítjuk, hogy a méltóságunkhoz munkára van szükségünk,
ahogy sokan állítják,
akkor következőre azt mondjuk minden szülőnek,
minden tanárnak, minden gondozónak,
hogy hirtelen –
mivel nem fizetik meg a munkájukat –
hiányzik belőle a lényeges emberi minőség.
Nekem az a korunk nagy kirakósa:
Meg tudjuk adni az életre szóló stabilitást,
és teljes körű identitást tudunk kidolgozni,
amely nem csak a rasszt, nemet, de több nemzedéket tekintve is befogadó –
úgy értem, minden emberi tapasztalatot befogad –
így értjük meg, hogyan van szükségünk egymásra.
BF: Köszönöm RB: Köszönöm
BF: Köszönjük, hogy eljött.
(Taps)