ברין.פ: החברה שלך מממנת ומשקיעה במיזמי בינה מלכותית,
אז מדוע שנסמוך עליך שאינך מוטה
ותספר לנו משהו שבאמת שימושי עבורנו
בנוגע לעתיד העבודה?
רוי בהאט: נכון, אכן כך.
וכשאתה מתעורר בבוקר וקורא את העתון
שאומר "הרובוטים באים, והם עלולים לקחת את כל המשרות שלנו,"
כמשקיעה בחברות סטרטאפ הממוקדת בעתיד העבודה,
הקרן שלנו היתה הראשונה לומר
שאינטליגנציה מלאכותית צריכה להיות הנושא המרכזי שלנו.
אז אני התעוררתי בוקר אחד וקראתי את זה ואמרתי,
"אלוהים אדירים, הם מדברים עלי. זה אני שגורם לכל זה"
ואז חשבתי: חכה רגע.
אם זה ימשך כך,
אז אולי לא רק שחברות הסטרטאפ בהן אנו משקיעים, ייאבקו על חייהן,
כי לא יישארו אנשים שיש להם עבודה
שיוכלו לשלם עבור הדברים שהן מייצרות ולקנות אותם,
אלא גם הכלכלה והחברה עלולים להיות במשבר.
ותראי, אני אמור להיות הבחור שיושב פה ואומר לך,
"הכל יהיה בסדר, הכל יעבוד,
הֵיי, כאשר הוצג הכספומט לראשונה,
שנים לאחר מכן יש יותר פקידים בבנק."
זה נכון.
ועדיין, כשבחנתי את זה, חשבתי, "זה עומד לתפוס תאוצה.
ואם זה אכן יקרה, יש סיכוי שהמרכז לא יחזיק מעמד"
אבל תיארתי לעצמי שמישהו עשוי לדעת את התשובות לזה,
יש כל כך הרבה רעיונות שם בחוץ.
אז קראתי את כל הספרים, והלכתי לכנסים,
וגיליתי יותר ממאה מחקרים ללימוד עתיד העבודה.
וזו היתה חווייה מתסכלת,
כי שמעתי את אותם הדברים שוב ושוב:
"הרובוטים מגיעים!"
ואז מישהו אחר היה אומר:
"הו, אל תדאג לגבי זה, תמיד דיברו כך והכל הסתדר"
ואז מישהו אחר היה אומר:
"בכל מקרה, מדובר במשמעות של העבודה שלך."
ואז כולם היו מנענעים בכתפיהם ומסתלקים לשתות איזו כוסית.
ואני חשתי כאילו זה היה דיון בתיאטרון קאבוקי
שם אף אחד לא מדבר אל השני.
ורבים מהאנשים שהיכרתי שעבדו בתוך עולם הטכנולוגיה
לא דיברו עם מעצבי המדיניות.
ומעצבי המדיניות לא דיברו אליהם.
ואז חברנו לארגון בלתי מפלגתי שנקרא "אמריקה החדשה"
כדי ללמוד את הנושא הזה.
וצירפנו יחדיו קבוצה של אנשים,
מומחה בינה מלאכותית מחברה טכנולוגית,
מעצב משחקי וידאו,
אדם מאוד שמרן,
משקיע מוול-סטריט
ועורך של כתב-עת סוציאליסטי,
ממש כולם באותו החדר. זה היה לפעמים מביך,
כדי לנסות ולחזות מה הולך לקרות פה.
השאלה ששאלנו היתה פשוטה.
היא היתה: מה הולכת להיות ההשפעה של הטכנולוגיה על העבודה?
והסתכלנו קדימה 10 עד 20 שנה,
כי רצינו לצפות לטווח מספיק רחוק כדי שיהיה בו שינוי אמיתי,
אך מספיק קרוב כדי שלא נדבר על טלפורטציה או דברים כאלה.
וזיהינו-
ואני חושב שכל שנה אנחנו נזכרים בכך מחדש בעולם --
שלחזות מה יקרה זה קשה.
אז במקום לצפות קדימה, יש דברים אחרים שניתן לעשות.
ניתן לנסות לדמיין תרחישים עתידיים אפשריים חלופיים,
וזה מה שעשינו.
ביצענו תרגיל תכנון-תרחישים,
ודִמיַינו מקרים בהם אין אף משרה שנחשבת בטוחה.
דִמיַינו מקרים בהם כל משרה היא בטוחה.
ודמיינו כל אפשרות מסויימת שיכולנו להעלות על הדעת.
והתוצאה, שמאד הפתיעה אותנו,
היתה שכאשר אתה חושב על העתיד ועל מה שצריך לעשות,
התשובות לגבי מה שעלינו לעשות הן בעצם זהות,
בלי קשר למה יקרה.
והאירוניה היא שכאשר מסתכלים קדימה אל העתיד בין 10 ל-20 שנה,
אתה מבין שהדברים שאתה רוצה לפעול לגביהם
בעצם מתרחשים כבר עכשיו.
האוטומציה מתרחשת עכשיו, העתיד כבר כאן.
ברין: אז מה זה אומר, ומה אנו למדים מזה?
אם העתיד כבר כאן, מה עלינו לעשות,
ועל מה אנחנו צריכים לתת את הדעת?
רוי: עלינו להבין את הבעיה תחילה.
והנתונים מראים שיחד עם זה שהכלכלה נעשית יותר יצרנית
והאנשים העובדים נעשים יותר יצרניים,
משכורותיהם אינן עולות.
אם מסתכלים על היחס שבין הפלח העיקרי של אנשים בגיל העבודה,
לפחות בארה"ב,
אשר עובדים כיום לעומת שנת 1960,
מגלים שישנם פי שלושה אנשים שאינם עובדים.
ואז אתה שומע את הסיפורים.
ישבתי עם קבוצת עובדים של וולמארט ואמרתי,
"מה אתם חושבים על הקופה הזאת, הזאת שמאפשרת תשלום עצמי?"
הם ענו, "זה נחמד, אבל האם שמעת על ממחזר המזומנים?
זו מכונה שמותקנת בימים אלה,
והיא מבטלת היום שני מקומות עבודה בכל סניף של וולמארט."
ואז חשבנו, "וואו, אנחנו לא מבינים את הבעיה."
ולכן פנינו לשמוע את הקולות של אלה שהוצאו מהמשחק,
שהם כל האנשים שמושפעים מהשינוי הזה.
והחלטנו להאזין להם,
משהו כמו: "אוטומציה וחוסר שביעות הרצון שאיתה."
וכך ביליתי את השנתיים האחרונות בעשייה הזאת.
ביקרתי בפלינט שבמישיגן, וביאנגסטאון שבאוהיו,
מדבר על יזמים, מנסה לגרום לזה לעבוד
בסביבה שונה לגמרי מניו-יורק או סאן-פרנציסקו
או לונדון או טוקיו.
ביקרתי בכלא פעמיים
כדי לשוחח עם האסירים על העבודה שלהם אחרי שיישתחררו.
ישבתי עם נהגי משאיות כדי לשאול אותם על משאיות ללא נהג,
עם אנשים שבנוסף לעבודה במשרה מלאה שלהם,
מטפלים בקרוב משפחה מזדקן.
וכאשר אתה מדבר עם אנשים,
אתה שומע שני קוי סיפור שמצטיירים באופן ברור.
הראשון היה שאנשים פחות מחפשים עוד כסף
או להשתחרר מהפחד שרובוט יקח מהם את משרתם,
הם רק רוצים משהו יציב.
הם רוצים משהו צפוי.
לכן, כאשר אתה סוקר אנשים ושואל אותם לְמה הם מצפים מהעבודה,
כל מי שמרוויח פחות מ-150,000 דולר בשנה,
אומר שהם יעדיפו לקבל הכנסה יותר יציבה ובטוחה, בממוצע,
על פני משכורת יותר גבוהה.
ואם אתה חושב על העובדה
שלא רק בשביל אלו, בכל העולם, שלא מרוויחים מספיק למחיה,
אלא גם אלה שכן,
הרוב המוחלט שלהם, מרוויחים סכום שונה מדי חודש,
וחווים חוסר-יציבות,
פתאום אתה מבין,
"רגע, יש לנו פה בעיה אמיתית."
והדבר השני שהם אומרים, מה שלקח לנו זמן ארוך יותר להבינו,
הוא שהם רוצים כבוד.
והרעיון הזה של ערך-עצמי באמצעות עבודה
צץ שוב ושוב ושוב בשיחות שלנו.
ברין: אני ללא ספק מעריכה את התשובה הזאת,
אבל אתה לא יכול לאכול כבוד,
אתה לא יכול להלביש את ילדיך עם הערכה עצמית.
אז מה הוא זה, איך אתה מיישב ביניהם --
מה המשמעות של כבוד,
ומה היחס בין כבוד ויציבות?
רוי: אתה לא יכול לאכול כבוד. אתה צריך קודם כל יציבות.
והחדשות הטובות הן
שרוב הדיונים שנערכים כיום
הם על איך אנחנו פותרים את זה.
את יודעת, אני תומך בבדיקת הכנסה מובטחת
בתור דוגמה אחת,
דיונים בשאלות איך מספקים שירותי בריאות
והטבות אחרות.
הדיונים האלה מתרחשים,
ואנחנו בתקופה בה אנחנו חייבים להגיע לתשובות.
זהו המשבר של זמננו.
והדיעה שלי לאחר השיחות עם אנשים
היא שאנחנו עשויים לפתור זאת,
ועדיין זה עלול לא להיות מספיק.
כי מה שאנחנו צריכים לעשות מלכתחילה זה להבין
מה יש בעבודה שנותן לאנשים תחושת כבוד,
כך שיוכלו לחיות את החיים שהם רוצים,
והרעיון הזה של כבוד ...
קשה לשים עליו את האצבע,
כי כשאנשים רבים שומעים את זה, במיוחד, אם להיות כנה, אנשים עשירים,
הם שומעים "משמעות."
הם שומעים, "העבודה שלי חשובה לי."
ושוב, אם אתה מראיין אנשים ושואל אותם,
"עד כמה חשוב לך שעבודתך תהיה חשובה לך?"
רק אנשים שמשתכרים 150,000 דולר לשנה או יותר
אומרים שזה חשוב להם שעבודתם תהיה חשובה.
ברין: כלומר, בעלת משמעות?
רוי: פשוט מוגדרת ע"י השאלה: "האם עבודתך חשובה לך?"
ותהיה מה שתהיה המשמעות של זה עבור כל אחד.
ועדיין, כמובן שכבוד הוא חיוני.
דיברנו עם נהגי משאיות שאמרו,
"ראיתי את בן-הדוד שלי נוהג, ויצאתי לכביש הפתוח וזה היה מדהים.
והתחלתי לעשות יותר כסף מאנשים שלמדו לתואר ראשון"
אחר הם הבהירו עוד את כוונתם ואמרו משהו כמו,
"ואתה יודע, אנשים זקוקים לקבל את הפירות והירקות שלהם בבוקר,
ואני הוא האיש שמביא להם אותם."
שוחחנו עם מישהו, שנוסף לעבודתו, טיפל גם בדודה שלו.
והוא עשה הרבה כסף.
בנקודה מסויימת שאלנו:
"מה נותן לך הטיפול בדודה שלך? אולי תשלם למישהו שיעשה את זה?"
הוא ענה, "דודה שלי לא לא רוצה מישהו שאנחנו נשלם לו.
הדודה שלי רוצה אותי."
אז יש את הרעיון הזה שמישהו זקוק לך.
אם אתה חוקר את המלה "כבוד" (דיגניטי), זה מדהים.
זו אחת המלים העתיקות ביותר בשפה האנגלית.
ויש לה שתי משמעויות:
האחת היא ערך-עצמי,
והאחרת היא שמשהו מתאים, נכון,
כלומר שאתה חלק ממשהו גדול ממך,
וזה מתחבר לכלליות רחבה יותר.
במלים אחרות, שצריכים אותך.
ברין: אז איך אתה עונה על השאלה הזאת,
הנושא הזה שאנחנו לא משלמים למורים,
ואנחנו לא משלמים לעובדים שמטפלים בזקנים,
ואנחנו לא משלמים לאנשים שמטפלים באנשים אחרים
שאנו זקוקים להם, מספיק?
רוי: החדשות הטובות הן שאנשים סוף סוף שואלים את השאלה הזו.
אז כמשקיעים בבינה מלאכותית אנחנו מקבלים לעתים שיחות טלפון
מקרנות, או מנכ"לים ודירקטורים אשר שואלים,
"מה אפשר לעשות עם זה?"
והם נהגו לשאול,
"מה עלינו לעשות כדי להכניס אוטומציה?"
וכיום הם שואלים, "מה אפשר לעשות בנושא ערך-עצמי?"
והם יודעים שהמועסקים שלהם
שיש להם בן או בת זוג שמטפלים במישהו,
שכבוד הוא חיוני עבור היכולת שלהם לבצע את עבודתם.
לדעתי יש שני סוגים של תשובות:
יש את הצד הכספי שדרוש כדי שחייך בכלל יתפקדו.
זוהי היציבות. אתה צריך לאכול.
ואז אתה חושב על התרבות שלנו באופן רחב יותר,
ואתה שואל: "את מי אנחנו הופכים לגיבורים?"
ואת יודעת, מה שאני רוצה זה לראות על עטיפת מגזין
את האדם שגבורתו היא במתן סיעוד.
או את סדרת נטפליקס שמראה את הדרמה מאחורי
האדם שמאפשר את כל חיינו האחרים וכך מאפשר לנו לעשות את מה שאנו עושים.
הבה נעשה מאנשים אלה גיבורים.
זוהי סדרת נטפליקס בה הייתי רוצה לצפות צפיית בינג'.
והיו לנו סיפורים כאלה בעבר --
סטאדס טרקל,
ההסטוריה המדוברת אודות חוויית העבודה בארה"ב.
מה שאנו צריכים היא החווייה של ההזדקקות של האחד לאחר
ולהיות מחוברים האחד לשני.
אולי זוהי התשובה לשאלה איך אנחנו כולנו מתחברים כחברה.
ותרגיל החשיבה מבחינתי הוא:
אם הייתי צריך לחזור 100 שנה לעבר ולתת לאנשים אז --
לסבתים ולסבתות שלי, לתופר, לעובדים במכרות --
להסתכל על מה שאנחנו כולנו עושים כדי להתפרנס, הם יגידו, "זו לא עבודה."
אנחנו יושבים, ומקלידים ומדברים, ואין כל סכנה להפגע.
והניחוש שלי הוא שאם הייתי צריך לדמיין את העולם בעוד 100 שנה,
עדיין נעשה דברים האחד בשביל השני.
עדיין נהיה זקוקים האחד לשני.
ועדיין נחשוב על זה כעל עבודה.
כל מה שאני מנסה להגיד
הוא שכבוד לא צריך להיות קשור רק בכך שיש לך עבודה.
כי אם אתה אומר שאתה זקוק לעבודה כדי שיהיה לך כבוד,
דבר שהרבה אומרים אותו,
ברגע שאתה אומר את זה, אתה אומר לכל ההורים
ולכל המורים ולכל העובדים הסיעודיים
שפתאום,
בגלל שהם לא משתכרים כראוי ביחס למה שהם עושים,
הם איכשהו חסרים את הערך האנושי הזה.
עבורי, זוהי החידה הגדולה ביותר של זמננו:
האם אנו יכולים למצוא את הדרך לספק את היציבות הזאת לאורך החיים,
וכן האם אנו יכולים לדעת איך לגרום להכללה של כולם,
לא רק הכללה רב-גזעית, רב-מינית, אלא גם הכללה רב-דורית --
כלומר, הכללתה של כל חווייה אנושית שהיא --
בדרך זו של הבנה כיצד אנחנו יכולים להיות נדרשים האחד לשני.
ברין: תודה רבה. רוי: תודה רבה.
ברין: תודה רבה מאד על השתתפותך.
(מחיאות כפיים)