Svijet se mijenja
zaista izvanrednom brzinom.
Ako pogledate na gornji dio grafikona,
vidjet ćete da za 2025. godinu,
prognoze Goldman Sachsa
predviđaju da će kinesko gospodarstvo
gotovo dostići veličinu američkog gospodarstva.
A ako pogledate grafikon
za 2050. godinu,
projekcija je da će kinesko gospodarstvo
biti dvostruko veće od američkog gospodarstva,
a indijsko će biti gotovo iste veličine
kao američko.
Moramo ovdje voditi računa o tome
da su ove prognoze nastale
prije zapadne financijske krize.
Prije nekoliko tjedana,
pogledao sam posljednju prognozu
koju je pripremio BNP Paribas
o tome kada će Kina
imati veće gospodarstvo
od gospodarstva Sjedinjenih Država.
Goldman Sachs je predvidio da će to biti 2027.
Prognoza nakon krize
kaže da će to biti 2020.
To je samo desetljeće od danas.
Kina će promijeniti svijet
na dva fundamentalna načina.
Prvo,
ona je ogromna zemlja u razvoju
sa stanovništvom od 1,3 milijarde ljudi,
koje već preko 30 godina raste
stopom od oko 10 posto na godinu.
I u narednih 10 godina,
imat će najveću ekonomiju na svijetu.
Nikada ranije u modernoj eri
nije najveće gospodarstvo svijeta
bilo gospodarstvo zemlje u razvoju,
već je to bilo gospodarstvo neke razvijene zemlje.
Drugo,
po prvi puta u moderno doba,
dominantna država svijeta --
što mislim da će Kina postati --
neće biti sa Zapada
i potječe od jako, jako različitih civilizacijskih korijena.
Znam da je na Zapadu široko rasprostranjeno uvjerenje
da modernizacijom zemalja,
one postaju više zapadnjačke.
To je iluzija.
Misli se da je modernitet
jednostavno proizvod konkurencije, tržišta i tehnologije.
Nije; jednako tako oblikuju ga
povijest i kultura.
Kina nije poput Zapada,
i neće ni postati poput Zapada.
U nekim fundamentalnim vidovima
ostat će bitno drukčija.
Očito je veliko pitanje ovdje,
kako da shvatimo Kinu?
Kako da pokušamo razumjeti što je Kina?
Problem koji trenutno imamo na Zapadu
je onaj konvencionalnog pristupa
kojim Kinu razumijemo zapravo u zapadnjačkim okvirima,
primjenjujući zapadnjačke ideje.
Ne možemo tako.
Želim vam ponuditi
tri građevna elementa
kojima ćemo pokušati shvatiti kakva je Kina --
samo za početak.
Prvi je taj,
da Kina zapravo nije nacionalna država.
OK, ona se naziva nacionalnom državom
u posljednjih stotinu godina.
Ali svi koji nešto znaju o Kini
znaju da je puno starija od toga.
Ovako je Kina izgledala nakon pobjede Qin dinastije
221. pr.Kr. na kraju razdoblja zaraćene države --
to je rođenje moderne Kine.
I možete vidjeti usporedbu s granicama moderne Kine.
Ili odmah nakon toga, dinastija Han,
još uvijek prije 2.000 godina.
I vidite da već zauzima
većinu područja koje danas znamo kao istočnu Kinu,
gdje je ogromna većina Kineza živjela u ono vrijeme,
a živi i danas.
Ono što je ovdje izuzetno je to
da ono što Kini daje osjećaj da je Kina,
što Kinezima daje osjećaj
što to znači biti Kinez,
nije nastalo u posljednjih stotinu godina,
nije nastalo u razdoblju nacionalne države,
kako se to dogodilo na Zapadu,
već u razdoblju, ako hoćete,
civilizacijske države.
Ovdje mislim, primjerice,
na običaje poput štovanja predaka,
na sasvim posebno poimanje države,
također, na posebno poimanje obitelji,
društvene odnose kao što je guanxi,
konfucijske vrijednosti, i tako dalje.
Sve to dolazi
iz razdoblja civilizacijske države.
Drugim riječima, za razliku od zapadnih država i većine zemalja svijeta,
Kina je oblikovana svojim osjećajem civilizacije,
svojim postojanjem kao civilizacijska,
umjesto kao nacionalna država.
Ovome treba dodati još nešto, a to je ovo:
Naravno da znamo da je Kina velika, ogromna,
demografski i zemljopisno,
sa stanovništvom od 1,3 milijarde ljudi.
Ono čega često nismo doista svjesni
je činjenica
da je Kina izuzetno različita
i vrlo pluralistička,
i na mnoge načine vrlo decentralizirana.
Ne možete voditi zemlju ove veličine jednostavno iz Pekinga,
premda mi mislimo da je baš to slučaj.
To nikada nije bio slučaj.
Dakle, ovo je Kina, civilizacijska država,
a ne nacionalna država.
Što to znači?
Mislim da ovo ima najrazličitije duboke implikacije.
Dat ću vam dva kratka primjera.
Prvi je
da je za Kineze najveća politička vrijednost
jedinstvo,
održavanje
kineske civilizacije.
Znate, prije 2.000 godina, u Europi:
slom, razmrvljenost Svetog Rimskog Carstva.
Ono je podijeljeno i ostalo je podijeljeno od tada.
Kina se, u istom tom razdoblju,
kretala u potpuno obrnutom smjeru,
bolno održavajući ovu ogromnu civilizaciju,
civilizacijsku državu, na okupu.
Drugi primjer je
možda prozaičniji,
a to je Hong Kong.
Sjećate li se britanske predaje Hong Konga
Kini 1997. godine?
Možda ćete se sjetiti
što je bio kineski ustavni prijedlog.
Jedna zemlja, dva sustava.
I kladit ću se
da je jedva bilo ikoga na Zapadu tko im je vjerovao.
"Šarena laža.
Kad se Kina dočepa Hong Konga,
neće biti tako."
13 godina nakon toga,
politički i pravni sustav u Hong Kongu
jednako je različit danas kao što je bio i 1997.
Pogriješili smo. Zašto smo pogriješili?
Pogriješili smo jer smo mislili, prirodno,
u terminima nacionalnih država.
Pomislite na njemačko ujedinjenje, 1990.
Što se dogodilo?
Pa, Istok je praktički bio progutan od Zapada.
Jedna zemlja, jedan sustav.
To je mentalitet nacionalne države.
Ali ne možete upravljati zemljom poput Kine,
civilizacijskom državom,
na načelu jedna civilizacija, jedan sustav.
Ne funkcionira.
Pa je, u stvari, kineski odgovor
na pitanje Hong Konga --
kao što će biti i na pitanje Taiwana --
bio prirodan:
jedna civilizacija, mnogo sustava.
Dopustite da ponudim i drugi građevni blok
u pokušaju da razumijemo Kinu --
možda ne tako ugodan.
Kinezi imaju jako, jako različit
koncept rase
od većine drugih zemalja.
Znate li da,
od 1,3 milijarde Kineza,
preko 90 posto njih
misli da pripadaju istoj rasi,
rasi Han.
Ovo je potpuno drukčije
od drugih zemalja s najbrojnijim stanovništvom.
Indija, Sjedinjene Države,
Indonezija, Brazil --
sve su višerasne.
Kinezi se ne osjećaju tako.
Kina je višerasna
zapravo samo na rubovima.
Pa je pitanje, zašto?
Mislim da je razlog, u suštini,
opet u civilizacijskoj državi.
Povijest posljednjih 2.000 godina,
povijest osvajanja, zauzimanja,
usisavanja, asimilacije i tako dalje,
vodilo je k procesu u kojem se,
vremenom, pojavio ovaj Han identitet --
hranjen, naravno,
rastućim i vrlo moćnim osjećajem
kulturnog identiteta.
Velika prednost ovog povijesnog iskustva
bila je da se, bez Hana,
Kina nikad ne bi održala na okupu.
Han identitet je bio cement
koji je zemlju zadržao na okupu.
Velika mana toga je u tome
da Han koncept ima vrlo slabu predodžbu
o kulturnim različitostima.
Oni stvarno vjeruju
u vlastitu superiornost,
i ne poštuju
one koji nisu Han.
Otuda njihov odnos, na primjer,
prema Ujgurima i Tibetancima.
Ili da vam predstavim i treći građevni element,
kinesku državu.
Odnos između
države i društva u Kini
je vrlo različit od onoga na Zapadu.
Mi na Zapadu
pretežno mislimo – ovih dana, barem --
da su autoritet i legitimnost države
funkcija demokracije.
Problem s ovom pretpostavkom
je u tome da kineska država
uživa više legitimnosti
i više autoriteta
među Kinezima
nego što to vrijedi
za bilo koju zapadnu državu.
Razlog za to
je taj --
no, dva su razloga, mislim.
I oni očito nemaju ništa s demokracijom,
jer, u našem smislu riječi, Kinezi sigurno nemaju demokraciju.
Razlog je,
prvo, u tome što je državi u Kini
dana vrlo posebna --
ona uživa poseban značaj
kao zastupnik,
utjelovljenje i čuvar
kineske civilizacije,
civilizacijske države.
Ovo je onoliko blizu duhovnoj ulozi
koliko Kina uopće može biti.
A drugi razlog je u tome,
dok se u Europi
i sjevernoj Americi,
državna moć neprestano osporava --
mislim na europsku tradiciju,
povijesno protiv crkve,
protiv drugih dijelova aristokracije,
protiv trgovaca, i tako dalje --
tijekom 1.000 godina,
moć kineske države
nitko nije izazvao.
Nije imala ozbiljnih suparnika.
Tako vidite
da je način na koji je moć uspostavljena u Kini
jako različit od našeg iskustva
u povijesti Zapada.
Rezultat je, usput rečeno,
da Kinezi na vrlo različit način vide državu.
Dok je mi vidimo kao uljeza,
stranca,
svakako kao organ
čiju moć treba ograničiti
ili definirati i sputati,
Kinezi uopće tako ne vide državu.
Kinezi vide državu
kao blisku – ne samo blisku, zapravo,
kao člana obitelji --
u stvari, ne samo ni kao člana obitelji,
već kao glavu obitelji,
patrijarha obitelji.
To je kineski pogled na državu --
vrlo, vrlo različit od našeg.
On je uklopljen u društvo na različit način
nego što je slučaj
na Zapadu.
Predložio bih vam da ono sa čime zapravo imamo posla ovdje,
u kineskom kontekstu,
da je to nova paradigma,
koja je različita od bilo čega
o čemu smo morali razmišljati u prošlosti.
Znajte da Kina vjeruje u tržište i državu.
Mislim, Adam Smith je,
još u kasnom 18. stoljeću, napisao,
"Kinesko tržište je veće i razvijenije
i profinjenije
od bilo kojeg u Europi."
I, ako izuzmemo razdoblje Mao,
tako je ostalo, više ili manje, do danas.
Ali to je kombinirano
s izuzetno snažnom i sveprisutnom državom.
Država je posvuda u Kini.
Mislim, ona upravlja poduzećima,
mnoga su još uvijek u javnom vlasništvu.
Privatne tvrtke, koliko god velike bile, poput tvrtke Lenovo,
na mnoge načine ovise o državnom patronatu.
Gospodarske ciljeve i ostalo
postavlja država.
I država, naravno, njezin autoritet ulazi u mnoga druga područja --
kao što smo upoznati --
poput politike rađanja samo jednog djeteta.
Nadalje, ovo je vrlo stara državna tradicija,
vrlo stara tradicija umijeća upravljanja državom.
Mislim, ako želite ilustraciju ovoga,
Kineski zid je jedna.
Ali ovo je druga, Veliki Kanal,
prvi dio koji je izgrađen
u petom stoljeću pr.Kr.
i konačno je dovršen
u sedmom stoljeću n.e.
Protezao se na 1.780 kilometara,
povezujući Peking
s Hangzhou i Šangajem.
Postoji, dakle, duga povijest
izvanrednih državnih infrastrukturnih projekata
u Kini,
koja nam, pretpostavljam, pomaže objasniti ono što vidimo danas,
nešto poput brane Tri Klanca (Three Gorges Dam)
i mnogih drugih primjera
kompetentnosti države
u Kini.
To su, eto, tri građevna bloka
kojima pokušavamo shvatiti različitost koju predstavlja Kina --
civilizacijska država,
shvaćanje rase
i priroda države
i njezin međuodnos s društvom.
Pa ipak i dalje ustrajemo, uglavnom,
u razmišljanju da Kinu možemo shvatiti
jednostavno koristeći zapadnjačko iskustvo,
gledajući na nju zapadnjačkim očima,
koristeći zapadnjačke koncepte.
Ako želite znati zašto
izgleda da nepogrešivo pogrešno shvaćamo Kinu --
naše prognoze o tome što će se dogoditi u Kini su netočne --
to je razlog.
Na žalost, mislim,
moram reći da mislim
da je stav prema Kini
mentalitet malog Zapadnjaka.
Na određeni način je arogantan.
Arogantan u smislu
da mislimo da smo najbolji,
i stoga imamo univerzalno mjerilo vrijednosti.
I drugo, to je stav neznanja.
Odbijamo se doista posvetiti
problemu različitosti.
Znate, ima jedan zanimljiv odlomak
u knjizi Paula Cohena, američkog povjesničara.
Paul Cohen argumentira
da Zapad o sebi misli
kao o kulturi koja je
vjerojatno najkozmopolitskija od svih.
Ali nije.
U mnogim pogledima,
ona je zatvorenija,
jer je tijekom 200 godina,
Zapad bio toliko dominantan u svijetu
da mu nije zapravo trebalo
razumjeti druge kulture,
druge civilizacije.
Zato što je mogao, kad se crta podvuče,
ako je bilo nužno,
i silom provesti svoju volju.
Dok su druge kulture --
doslovno ostatak svijeta, u stvari --
koje su bile u slabijem položaju prema Zapadu,
bile prisiljene razumjeti Zapad,
zbog prisustva Zapada u njihovim društvima.
I stoga je posljedica toga,
da su u mnogim pogledima više kozmopolitske od Zapada.
Mislim, uzmite istočnu Aziju.
Istočna Azija: Japan, Koreja, Kina, itd. --
trećina svjetskog stanovništva živi ondje,
u danas najvećoj ekonomskoj regiji svijeta.
I reći ću vam sada,
da istočni Azijci, ljudi iz istočne Azije,
znaju puno više
o Zapadu
nego što Zapad zna o istočnoj Aziji.
Ta je činjenica, bojim se,
vrlo bitna za sadašnjost.
Jer što se događa? Vratimo se na grafikon s početka --
grafikon Goldman Sachsa.
Što se događa je to
da se, vrlo brzo u povijesnim okvirima,
svijet kreće
i oblikuje,
ne od strane starih razvijenih zemalja,
već od zemalja u razvoju.
Vidjeli smo to
na primjeru skupine G20 --
koja vrlo brzo preuzima položaj skupine G7,
ili skupine G8.
A to ima dvije posljedice.
Prvo, Zapad
brzo gubi
svoj utjecaj u svijetu.
Ima dramatičan primjer ovoga otprije godinu dana --
Kopenhagen, konferencija o klimatskim promjenama.
Europa nije bila za posljednjim pregovaračkim stolom.
Kada se tako što posljednji put dogodilo?
Kladio bih se da je to bilo prije 200 godina.
To je ono što će se događati u budućnosti.
A druga implikacija je ta
da će nam svijet neizbježno, kao posljedica ovoga,
postajati sve više i više nepoznat,
jer će ga oblikovati kulture i iskustva i povijest
koje nam zapravo nisu bliske,
niti o njima znamo.
I napokon, bojim se – pogledajte Europu,
Amerika je malo drugačija --
ali Europljani uglavnom, moram reći,
nisu upoznati,
niti svjesni
načina na koji se svijet mijenja.
Neki ljudi – imam prijatelja Engleza u Kini,
koji kaže, „Kontinent u snu hoda prema zaboravu."
Pa, možda je to točno,
a možda je pretjerivanje.
Ali tu je još jedan problem povezan s ovim --
da Europa sve više gubi dodir sa svijetom --
i to je na neki način
gubitak osjećaja budućnosti.
Mislim, Europa je nekad upravljala budućnošću
u svom samopouzdanju.
Pogledajte, na primjer, 19. stoljeće.
Ali ovo, avaj, nije više istina.
Ako želite osjetiti budućnost, ako želite okusiti budućnost,
probajte u Kini – tamo je stari Konfucije.
Ovo je željeznički kolodvor
kakav još nikada niste vidjeli.
Čak i ne izgleda poput kolodvora.
Ovo je novi kolodvor Guangzhou
za visokobrzinske vlakove.
Kina već ima veću željezničku mrežu
od bilo koje zemlje svijeta
i uskoro će imati veću od svih zemalja svijeta zajedno.
Ili pogledajte ovo: Ovo je samo ideja,
ali to je ideja koju će uskoro isprobati
u predgrađu Pekinga.
Ovdje vidite mega autobus,
na gornjoj platformi prima 2.000 ljudi.
Putuje po tračnicama
na cesti u predgrađu,
a automobili voze ispod njega.
Postiže brzinu od oko 160 kilometara na sat.
Na ovaj način će se stvari odvijati,
jer Kina ima vrlo specifičan problem,
koji je različit od problema u Europi
i od problema u Sjedinjenim Državama.
Kina ima ogroman broj ljudi, a nema prostora.
Pa je ovo rješenje za situaciju
u kojoj će Kina imati
mnogo, mnogo, mnogo gradova
s više od 20 milijuna stanovnika.
OK, kako bih želio završiti?
Dakle, kakav bi naš stav trebao biti
prema svijetu
koji se, kako vidimo,
razvija vrlo brzo
pred našim očima?
Mislim da će biti dobrih stvari i loših stvari u njemu.
Ali ono što želim iznijeti je, iznad svega,
makro plan, pozitivan za taj svijet.
Tijekom 200 godina,
svijetom je, u suštini, upravljao
tek dio svjetskog stanovništva.
To je ono što su predstavljale Europa i sjeverna Amerika.
Dolazak zemalja
poput Kine i Indije --
samo na njih dvije otpada 38 posto svjetskog stanovništva --
i drugih, poput Indonezije, Brazila i tako dalje,
predstavlja najvažniji pojedinačni čin
demokratizacije
u proteklih 200 godina.
Civilizacije i kulture,
koje su bile ignorirane, koje nisu imale glasa,
koje se nije slušalo, o kojima se nije znalo,
imat će drugačiju
zastupljenost u tom svijetu.
Kao humanisti, svakako moramo pozdraviti
ovu transformaciju.
I morat ćemo učiti
o tim civilizacijama.
Na ovom velikom brodu ovdje
plovio je Zheng He
u ranom 15. stoljeću
na svojim velikim putovanjima
po Južnokineskom moru, Istočnokineskom moru
i poprijeko Indijskog oceana prema istočnoj Africi.
Brodić ispred njega
je onaj na kojem je, 80 godina kasnije,
Christopher Columbus preplovio Atlantik.
(Smijeh)
Ili, pogledajte pažljivo
ovaj svileni svitak
kojega je načinio ZhuZhou
godine 1368.
Mislim da igraju golf.
Kriste, Kinezi su čak i golf izmislili.
Dobrodošli u budućnost. Hvala vam.
(Pljesak)