העולם משתנה
במהירות יוצאת דופן.
אם תביטו בתרשים שנמצא כאן למעלה,
תראו שבשנת 2025,
תחזיות גולדמן-סאקס שלפניכם
מציעות שהכלכלה הסינית
תהיה כמעט זהה בגודלה לכלכלה האמריקנית.
ואם תביטו בתרשים
עבור 2050
צפוי שהכלכלה הסינית
תהיה כפולה בגודלה ממקבילתה האמריקנית,
והכלכלה ההודית, תהיה כמעט בגודל
הכלכלה האמריקאית.
ועלינו לזכור בנקודה זו,
שתחזיות אלו נוצרו
לפני המשבר בכלכלה המערבית.
לפני שבועיים,
עיינתי בתחזיות האחרונות
שפורסמו ע"י BNP Paribas
שמנסות לחזות מתי כלכלת סין
תעבור בגודלה
את הכלכלה האמריקנית.
גולדמן סאקס צופים שזה יתרחש ב- 2027
התחזיות המעודכנות לאחר המשבר
צופות שזה יקרה ב-2020.
זה בסך הכל עשור מהיום.
סין הולכת לשנות את העולם
בשני מובנים מהותיים.
ראשית,
זו מדינה מתפתחת ענקית
עם אוכלוסייה של 1.3 מיליארד אנשים,
שלא הפסיקה לגדול ב- 30 השנים האחרונות.
בערך, ב-10 אחוזים בכל שנה.
ובתוך עשור,
סין תהיה בעלת הכלכלה הגדולה בעולם.
מעולם בתולדות העידן המודרני
לא התרחש מצב, שהכלכלה הגדולה בעולם
תהיה זו של מדינה מתפתחת,
ולא של מדינה מפותחת.
שנית,
לראשונה בתולדות העידן המודרני,
המדינה הדומיננטית בעולם
שלדעתי, סין עתידה להיות,
לא תהיה מדינה מערבית
וכן תהיה בעלת שורשי תרבות שונים לחלטין.
אני יודע שזו סברה רווחת במערב
שכאשר מדינות הופכות מודרניות יותר,
הן גם הופכות מערביות יותר.
זוהי אשלייה.
ישנה הנחה שקידמה
היא תוצאה של ישירה של תחרות, שוק חופשי וטכנולוגיה.
ובכן, היא לא; הקידמה מעוצבת בצורה שווה
גם על ידי היסטוריה ותרבות.
סין היא לא כמו המערב,
והיא לא תהפוך להיות מערבית.
סין תישאר, במובנים הבסיסיים ביותר
שונה מאוד.
אם כן, השאלה הגדולה ברורה,
איך אנו מבינים את סין?
איך אנו מנסים להבין את שהיא סין?
והבעיה הגורפת שישנה כרגע במערב,
היא שהגישה המסורתית
מאפשרת לנו להבין במונחים מערביים
ובשימוש ברעיונות מערביים.
זוהי סתירה מעצם הגדרתה.
ברצוני להציע לכם
שלוש אבני בניין
שיסייעו לנו לנסות להבין מהי סין
רק כנקודת התחלה.
נתחיל מהעובדה
שסין איננה באמת מדינת לאום.
אז נכון, היא קוראת לעצמה מדינת לאום
כבר מאה שנים.
אך כל מי שיודע דבר או שניים על סין
יודע שזהו סיפור עתיק מכך.
כך נראו גבולותיה של סין לאחר נצחונה של שושלת צ'ין
בשנת 221 לפני הספירה, בסוף תקופת המדינות הלוחמות -
לידת סין המודרנית.
וניתן לראותה לעומת גבולות סין בת זמננו.
או מיד לאחריה, שושלת האן,
כל זה, לפני 2000 שנים.
וכבר ניתן לראות שהיא חולשת
על מרבית ממה שמוכר היום כמזרח סין,
שמאכלס את מרבית אוכלוסיית סין
בעבר ובהווה.
מה שיוצא דופן לגבי זה,
הוא שמה שנותן לסין את תחושת היותה סין,
מה שנותן לסינים
את הזהות שלהם כסינים,
לא מגיע מחלון זמן של מאות שנים
לא מתקופת מדינת הלאום,
כפי שהתרחש במערב,
אלא, אם תרצו,
מתקופתה כמדינת ציוויליזציה.
אני חושב, שדוגמאות לכך ניתן לראות,
במנהגים כמו פולחן האבות הקדמונים,
וכמו תפיסה מוגדרת מאוד של המדינה,
ובצורה דומה, תפיסה מגובשת היטב של המשפחה,
קשרים חברתיים כגון גנוקסי,
ערכים קונפיוציים וכך הלאה.
כל אלה, מקורם
מתקופת מדינת הציוויליזציה.
במילים אחרות, סין, בשונה ממדינות מערביות ומרוב מדינות העולם,
מעוצבת על ידי תחושה של ציוויליזציה,
קיומה כמדינת ציוויליזציה
ולא כמדינת לאום.
ויש דבר אחד להוסיף על כך, והוא:
ובכן, אנחנו יודעים שסין גדולה, עצומה.
דמוגרפית וגיאוגרפית,
עם אוכלוסייה של 1.3 מיליארד אנשים.
מה שאנחנו פחות ערים אליו
היא העובדה
שסין היא מאוד מגוונת
ומאוד פלורליסטית,
ובמובנים רבים, מאוד מבוזרת.
אתה לא יכול לנהל בקנה מידה כזה מבייג'ינג.
למרות שאנו סבורים שזהו המצב.
זה מעולם לא היה כך.
אז זוהי סין, מדינת ציוויליזציה,
ולא מדינת לאום.
ומה המשמעות של כל זה?
ובכן, אני מאמין שיש לכך השפעות מגוונות ומרחיקות לכת.
אני אדגים שניים בקצרה.
הראשון הוא
הערך הפוליטי הראשון במעלה עבור הסינים
הוא האחדות.
הוא התחזוקה
של הציוויליזציה הסינית.
אתם יודעים, לפני 2000 שנים, אירופה:
התמוטטות - פירוקה של האימפריה הרומית.
היא פולגה, ונשארה מפולגת מאז ועד היום.
סין, באותו פרק זמן,
הלכה בדיוק בכיוון ההפוך,
ובצורה מלאת כאב, החזיקה את הציוויליזציה האדירה הזו,
כמדינת ציוויליזציה מאוחדת.
הדוגמה השנייה
היא אולי יותר פרוזאית,
והיא הונג-קונג.
האם אתם זוכרים את ההעברה של הונג קונג,
על ידי בריטניה בשנת 1997?
ייתכן ואתם זוכרים
מה ההצעה החוקתית הסינית הייתה?
מדינה אחת, שתי מערכות שלטון.
ואני מוכן להמר,
שכמעט איש במערב לא האמין להם.
"דיבורים של "חלון ראווה".
כשסין תניח את ידיה על הונג קונג
זה לא יהיה המצב".
ועכשיו, כעבור 13 שנים,
המערכת הפוליטית והמשפטית בהונג קונג
שונה כפי שהייתה ב-1997.
טעינו. ומדוע טעינו?
טעינו כיוון שחשבנו, בצורה מתקבלת על הדעת,
בדרך מחשבה של מדינת לאום.
תחשבו על איחוד גרמניה, 1990.
מה קרה?
ובכן, בעיקרו של דבר, המזרח נבלע על ידי המערב.
מדינה אחת, לאום אחד, מערכת שלטונית אחת.
זוהי המנטליות של מדינת הלאום.
אבל לא ניתן לנהל מדינה כסין,
מדינת ציוויליזציה,
על בסיס של ציוויליזציה אחת, מערכת אחת.
זה פשוט לא עובד.
כך שלמעשה תגובתה של סין
לגבי סוגיית הונג-קונג
כפי שתהיה לסוגיית טאיוואן
הייתה תגובה טבעית:
ציוויליזציה אחת, הרבה מערכות שלטוניות.
הרשו לי להציע עוד אבן בניין,
בכדי לנסות להבין את סין -
אולי נקודה שאינה כה נוחה.
לסינים תפיסה שונה מאוד מאוד
בכל הנוגע לגזע
ביחס למרבית המדינות אחרות.
האם אתם יודעים,
כי מתוך 1.3 מיליארד סינים,
למעלה מ- 90% מהם
סבורים כי הם בני אותו הגזע,
גזע ההאן.
זוהי תפיסה שונה לגמרי,
מזו שרווחת ביתר המדינת המאוכלסות בעולם.
הודו, ארצות הברית,
אינדונזיה, ברזיל --
כולן רב גזעיות.
הסינים אינם חשים כך.
סין היא רב גזעית רק
למעשה רק בשוליה.
לפיכך, השאלה היא מדוע?
הסיבה לדעתי, ביסודו של דבר,
היא, שוב, חזרה אל מדינת הציוויליזציה.
היסטוריה של לפחות 2000 שנים,
היסטוריה של כיבוש, השתלטות,
קליטה, התבוללות, וכד',
הובילו לתהליך שעל פיו,
במרוצת הזמן, האומה הזו - ההאן, נוצרה -
כמובן, הוזנה
על ידי תחושה חזקה מאד
של זהות תרבותית.
היתרון המשמעותי של הניסיון ההיסטורי הזה
היה בכך שלולא ההאן,
סין לעולם לא הייתה מסוגלת להשאר מאוחדת.
זהות ההאן הייתה המלט
אשר החזיק את הארץ הזו מאוחדת.
החסרון הגדול
היה בכך שלהאן הייתה תפיסה חלשה מאד
לגבי שונות תרבותית.
הם מאמינים באמת
בעליונות שלהם,
והם חסרי כבוד
למי שאינו משתייך אליהם.
מכך גישתם, לשם דוגמה,
לאויגורים (עם טורקי ממרכז אסיה) והטיבטים.
או - הרשו לי להציג בפניכם את אבן הבניין השלישית שלי,
המדינה הסינית.
ובכן, מערכת היחסים
בין המדינה ובין החברה בסין
היא שונה מאד מהצורה המערבית.
אם כן, במערב,
מקובל לחשוב בצורה מכרעת - בימינו אנו לכל הפחות -
שהסמכות והלגיטימציה של המדינה
היא פונקציה של דמוקרטיה.
הבעיה בהנחה הזו היא
היא שהמדינה הסינית
זוכה ליותר לגיטימציה
ויותר סמכות
בקרב הסינים
בהשוואה
לכל מדינה מערבית.
והסיבה לכך
היא בשל העובדה --
ובכן, יש שתי סיבות, אני סבור.
וכצפוי, אין לכך שום קשר לדמוקרטיה,
שכן במונחינו, בסין אין דמוקרטיה כלל.
והסיבה לכך היא,
ראשית, כיוון שהמדינה בסין
מקבלת יחס --
היא מקבלת משמעות מיוחדת במינה
בעצם היותה הייצוג,
ההתגלמות וההשגחה
של הציוויליזציה הסינית,
של מדינת הציוויליזציה.
זוהי הקרבה הגדולה ביותר שיש בסין
למשהו שקשור לתפקיד רוחני.
והסיבה השניה היא בכך,
שבזמן שבאירופה
וצפון אמריקה,
כוחה של המדינה מאותגר כל העת -
כוונתי היא שבמסורת האירופאית,
באופן היסטורי נגד הכנסייה,
נגד מגזרים של האצולה,
נגד סוחרים וכן הלאה --
במשך 1000 שנים,
כוחה של המדינה הסינית
לא אותגר.
לא היו לה יריבים רציניים.
וכך אתם יכולים לראות
שהאופן בו הובנה הכוח בסין
הינו שונה מאד מהנסיון שלנו
בהיסטוריה המערבית.
התוצאה, דרך אגב,
היא שלסינים תפיסה שונה מאד לגבי המדינה.
בעוד שאנו נוטים לראות אותה כפולשנית,
זרה,
מכשיר ממשי
אשר כוחותיו צריכים להיות מוגבלים
או מוגדרים או מרוסנים,
הסינים לא רואים את המדינה כך כלל ועיקר.
הסינים חווים את המדינה
כאדם קרוב - לא רק כאדם קרוב, למעשה,
כחלק מהמשפחה --
לא רק, לאמיתו של דבר, כחלק מהמשפחה,
אלא ראש המשפחה,
הפטריארך של המשפחה.
זוהי נקודת המבט של הסינים לגבי המדינה --
שונה מאד מאד משלנו.
היא מוטמעת בחברה בצורה שונה
מהאופן שהדבר נראה
במערב.
והייתי מציע שלמעשה, מה שאנו מתמודדים איתו כאן,
בהקשר הסיני,
הוא סוג של פרדיגמה חדשה,
ששונה מכל דבר
שחשבנו אודותיו בעבר.
דעו שסין מאמינה בשוק ובמדינה.
אני מתכוון, אדם סמית',
כתב כבר בשלהי המאה ה-18,
"השוק הסיני הוא גדול ומפותח יותר
ומתוחכם יותר
ביחס לכל דבר באירופה".
ולמעט תקופת מאו,
הדבר נשאר נכון, פחות או יותר, מאז ועד עתה.
אך דבר זה משולב
יחד עם מדינה חזקה מאד, שידה בכל.
המדינה היא בכל מקום בסין.
כוונתי היא, היא מנהלת חברות,
רבות מהן עדיין בבעלות ציבורית.
חברות פרטיות, גדולות ככל שיהיו, כמו לנובו,
תלויות במידה רבה על פטרונות מדינית.
יעדי הכלכלה, וכיוצא בזה
נקבעים על ידי המדינה.
והמדינה, כמובן, סמכותה מחלחלת לתוך תחומי חיים רבים אחרים --
כמו שמוכר לנו --
עם משהו כמו מדיניות הילד-האחד.
יותר מזה, זוהי מסורת מדינית עתיקה,
מסורת שלטונית עתיקה מאד.
אני מתכוון, אם תרצו דוגמה לכך,
החומה הסינית היא דוגמה אחת לכך.
אך יש עוד, זוהי התעלה הגדולה של סין,
אשר בנייתה החלה
במאה החמישית לפני הספירה.
ובנייתה הושלמה
במאה השביעית לספירה.
היא נחפרה לאורך 1800 ק"מ,
מחברת את בייג'ין
עם האנגג'ואו ושנחאי.
כך שיש היסטוריה ארוכה
של תכניות תשתית יוצאות מן הכלל
בסין,
שמסייעות לנו להסביר את מה שאנו רואים כיום,
שזהו משהו כמו סכר שלושת הערוצים
וביטויים רבים נוספים
של יכולותיה של המדינה
בתוך סין.
והנה לפנינו שלוש אבני בניין
בנסיון להבין את השוני שבסין -
מדינת הציוויליזציה,
תפיסת הגזע
וטבעה של המדינה
ומערכת היחסים שלה עם החברה.
ועדיין אנו מתעקשים, רוב הזמן,
לחשוב שאנו יכולים להבין את סין
על ידי הסתמכות על נסיון מערבי,
התבוננות עליה דרך עיניים מערביות,
בשימוש בתפיסות מערביות.
אם ברצונכם לדעת מדוע
אנו ממשיכים בעקשנות להבין את סין באופן שגוי --
התחזיות שלנו לגבי מה שעתיד להתרחש בסין הן שגויות --
זוהי הסיבה.
לצערי אני חושב,
עלי להודות שאני חושב
שהגישה כלפי סין
היא גישה של מנטליות מערבית קטנה.
היא במידת מה זחוחה.
היא זחוחה במובן זה
שאנו סבורים שאנו הטובים ביותר,
ולפיכך בנו מצוי קנה המידה האוניברסאלי.
ושנית, היא גישה של בורות.
אנו ממאנים לתת התייחסות אמיתית
לנושא של שוני.
אתם יודעים, ישנה פיסקה מעניינת
בספרו של פול כהן, ההיסטוריון האמריקאי.
ופול כהן טוען
שהמערב חושב על עצמו
כעל הדבר הקוסמופוליטי ביותר
מכל שאר התרבויות.
אך הוא לא.
במובנים רבים,
הוא צר האופקים ביותר,
שכן במשך 200 שנים,
המערב היה כה דומיננטי בעולם
שאין הוא זקוק כלל
להבין תרבויות אחרות,
ציוויליזציות אחרות.
שכן, בסופו של יום
הוא יכול, אם צריך גם באמצעות כוח,
להשיג את הדברים בדרכו שלו.
כאשר התרבויות האחרות --
בעצם כל שאר העולם, למעשה -
אשר היו בעמדה נחותה יותר, מול המערב,
נאלצו, בעל כרחן, להבין את המערב,
בשל נוכחותו של המערב בחברות שלהן.
ובשל כך, התוצאה היא שהן
יותר קוסמופוליטיות בצורות רבות מהמערב.
למשל, קחו את שאלת מזרח אסיה.
מזרח אסיה: יפן, קוריאה, סין, וכד'. --
שליש מאוכלוסיית העולם מתגוררת שם,
כיום האזור הכלכלי הגדול ביותר בעולם.
ואומר לכם עתה,
שמזרח אסייתים, אנשים ממזרח אסיה,
הם ידענים גדולים יותר
אודות המערב
מאשר המערב על מזרח אסיה.
כעת, נקודה זו היא קריטית, לצערי,
להווה.
מפני שמה שמתרחש -- חזרה אל התרשימים בהתחלה --
התרשים של גולדמן סאקס.
מה שמתרחש
הוא שבמהירות רבה, במונחים היסטוריים,
העולם מונע
ומעוצב,
לא בידי המדינות המפותחות הישנות,
אלא בידי העולם המתפתח.
ראינו זאת
במונחים של ה-G20 -
השתלטות מהירה מאד על המקומות ב-G7,
או ה-G8.
וישנן שתי השלכות לכך.
ראשית, המערב,
מפסיד במהירות
את השפעתו על העולם.
הייתה לכך הדגמה טובה, למעשה, לפני שנה -
קופנהגן, הועידה למשבר שינוי האקלים.
אירופה לא נכחה בשולחן הדיונים הסופי.
מתי זה קרה בפעם האחרונה?
אני מוכן להתערב שזה היה, ככל הנראה, לפני כמאתיים שנה.
וזה מה שיתרחש גם בעתיד.
וההשלכה השנייה
היא שהעולם, באופן בלתי נמנע, כתוצאה מכך,
יהפוך להיות, בצורה הולכת וגוברת, פחות מוכר לנו,
שכן הוא יעוצב בידי תרבויות ואירועים היסטוריים
אשר אינם מוכרים לנו,
ואיננו בקיאים בהם.
ולבסוף, לצערי -- קחו את אירופה,
אמריקה מעט שונה בכך --
אך האירופאים, באופן מובהק, עלי לומר,
הם בורים,
הם אינם מודעים
על האופן בו העולם משתנה.
כמה אנשים -- יש לי חבר אנגלי בסין,
והוא אמר: "היבשת צועדת סהרורית אל עבר תהום הנשייה".
ובכן, אולי זה נכון,
אולי זוהי הגזמה.
אך ישנה בעיה שהולכת יד ביד עם זה --
שאירופה מתנתקת אט אט מהעולם --
וזהו סוג של
אבדן של תחושת העתיד.
אני מתכוון, היו ימים שאירופה, כמובן, ניווטה את העתיד
בבטחונה.
קחו לדוגמה את המאה ה-19.
אך זאת, למצער, כבר איננה האמת.
אם ברצונכם לחוש בעתיד, ואם ברצונכם לטעום מן העתיד,
נסו את סין -- הנה קונפוציוס הזקן.
זוהי תחנת רכבת
שכמותה טרם יצא לכם עדיין לראות.
היא אף לא נראית כתחנת רכבת.
זוהי תחנת הרכבת החדשה של גואנגג'ואו
בעבור רכבות מהירות.
לסין כבר עתה יש רשת גדולה יותר
מאשר כל מדינה אחרת בעולם
ובקרוב יהיה לה אף יותר מכל שאר העולם יחדיו.
או ראו את זה: זהו רעיון,
אך זהו רעיון אשר ינוסה בקרוב
בפרברי בייג'ינג.
הנה לפניכם מגה-אוטובוס,
ברציף העליון הוא נושא כ-2000 אנשים.
הוא נוסע על מסילה
בכבישי הפרברים,
והמכוניות בכביש נוסעות תחתיו.
והוא מאיץ למהירות של כ-160 קמ"ש.
וזוהי הדרך בה דברים עתידים לנוע,
כיוון שלסין יש בעיה ספציפית,
שהיא שונה מאירופה
ושונה מארצות הברית.
בסין יש מספר עצום של אנשים וחסך במרחב.
וזהו פתרון למצב
שבו לסין יהיו
המון המון המון ערים
יותר מ-20 מיליון אנשים.
אוקיי, אז איך ארצה לסיים?
ובכן, מה הגישה שלנו אמורה להיות
כלפי העולם הזה
שאנו רואים
מתפתח במהירות אדירה
לנגד עינינו?
אנו סבור כי יהיו לכך השלכות טובות ויהיו לכך השלכות רעות.
אך אני מבקש לטעון, מעל הכל,
על תמונה חיובית מאד בעבור העולם.
במשך 200 שנים,
העולם נשלט, למעשה,
על ידי חלקיק מאכולוסיית העולם.
החלק שאותו מייצגות אירופה וארצות הברית.
ההגעה של ארצות
כמו סין והודו --
שבהן 38% מאוכלוסיית העולם --
ונוספות כמו אינדונזיה וברזיל וכן הלאה,
מייצגות את הביטוי החשוב ביותר
של דמוקרטיזציה
ב-200 השנים האחרונות.
ציוויליזציות ותרבויות,
אשר התעלמו מהן, שהיו חסרות קול,
אשר לא הקשיבו לקולן, אשר לא ידעו אודותן,
עתידות לזכות
בייצוג חדש בעולם.
כהומניסטים, עלינו לקבל, בוודאי,
את השינוי הזה.
ויהיה עלינו ללמוד
על הציוויליזציות הללו.
הספינה הגדולה כאן
הייתה זו שהפליגה בפיקודו של ג'נג-חה
בתחילת המאה ה-15
במסעו הגדול
סביב ים סין הדרומי, ים סין המזרחי
ולאורך האוקיינוס ההודי, אל מזרח אפריקה.
הסירה הקטנה שלפניה
הייתה הספינה, ששמונים שנה לאחר מכן,
כריסטופר קולומבוס חצה בה את האוקיינוס האטלנטי.
(צחוק)
או, הביטו היטב
זוהי מגילת משי
שצויירה על ידי ג'וג'ו
בשנת 1368.
אני חושב שהם משחקים גולף.
אלוהים, הסינים אפילו המציאו את הגולף.
ברוכים הבאים לעתיד. תודה לכם.
(מחיאות כפיים)