„Simțeam de parcă era o înmormântare în mintea mea,
iar bocitoarele se agitau
tânguindu-se neîncetat, până când am simțit
că sensul ieșea la iveală.
Iar când s-au liniștit toate
a început o slujbă ca o tobă,
să bată, să tot bată, până când am simțit
că-mi amorțește mintea.
I-am auzit apoi ridicând o cutie
scrâșnind peste sufletul meu
cu aceleași cizme de plumb.
Apoi tot orizontul s-a umplut de sunet
ca și cum cerul ar fi fost un clopot
iar toată ființa ar fi fost o ureche,
doar eu și tăcerea, într-o cursă ciudată
naufragiasem singure, aici,
Pardoseala gândirii s-a rupt chiar atunci
și am căzut tot mai jos,
loveam câte o lume la fiecare afundare,
până am încetat să mai știu.”
Cunoaștem depresia prin metafore.
Emily Dickinson a reușit s-o redea în cuvinte,
Goya printr-o imagine.
Jumătate din scopul artei
este să descrie astfel de stări emblematice.
Eu m-am considerat întotdeauna puternic,
între cei care ar fi putut supraviețui
dacă aș fi fost trimis într-un lagăr de concentrare.
În 1991 am avut parte de niște pierderi.
Mi-a murit mama,
relația în care eram s-a terminat,
M-am mutat înapoi în Statele Unite
după câțiva ani petrecuți în străinătate,
am trecut cu bine prin toate aceste experiențe.
În 1994 însă, adică 3 ani mai târziu,
am început să pierd interesul față de cam toate lucrurile.
Nu mai voiam să fac nimic
din tot ce îmi plăcea înainte,
fără să știu de ce.
Opusul depresiei nu este fericirea,
ci vitalitatea,
iar această vitalitate
părea că mă părăsise în acel moment.
Toate câte erau de făcut
mi se păreau că cer prea mult efort.
Veneam acasă
și vedeam clipind beculețul roșu al robotului telefonic.
În loc să mă bucur că am vești de la prieteni,
mă gândeam:
„O groază de oameni pe care trebuie să-i sun înapoi.”
Sau se întâmpla să ma hotărăsc să iau prânzul,
dar apoi începeam să mă gândesc că trebuie să scot mâncarea,
s-o pun pe o farfurie,
s-o tai, s-o mestec, s-o înghit.
Toate acestea îmi păreau un calvar.
Un lucru de care adesea nu se ține seama
când se vorbește despre depresie
este acela că tu știi că e ridicol.
Știi că ceea ce simți e ridicol.
Știi că cei mai mulți oameni reușesc
să-și asculte mesajele și să mănânce
și să se pregătească pentru duș,
să iasă pe ușă
și că nu e mare lucru.
Cu toate astea ești prins ca-ntr-o ghiară
și nu ești în stare să ocolești starea asta.
Așa am început să fac mai puține,
să gândesc mai puțin
și să simt mai puțin.
Era un fel de renunțare.
S-a instalat apoi anxietatea.
Dacă mi s-ar fi spus că va trebui să fiu deprimat în următoarea lună,
aș fi spus: „Dacă se termină până în noiembrie, o să răzbesc.”
Dar dacă mi s-ar fi spus
„În următoarea lună trebuie să treci printr-o anxietate acută”,
aș fi preferat să-mi scrântesc încheietura.
Aveam tot timpul aceeași senzație
pe care o ai când mergi
și aluneci sau te împiedici,
gata să cazi la pământ.
însă în loc ca senzația să dureze o fracțiune de secundă,
a durat șase luni.
Ai senzația că ți-e frică tot timpul,
fără să știi însă de ce ți-e frică.
Am început atunci să mă gândesc
că e mult prea dureros să fii în viață
și singurul motiv de a nu te sinucide
era acela de a nu-i face pe alții să sufere.
Într-o zi m-am trezit
și m-am gândit că poate am avut un atac cerebral
pentru că stăteam în pat, complet înghețat,
cu ochii la telefon și gândind:
„Ceva nu-i în regulă, trebuie să sun după ajutor”,
dar nu puteam să întind brațul
să iau telefonul și să formez.
Într-un final, după patru ore de stat întins și uitat fix la telefon,
acesta a sunat.
Nu știu cum, dar am reușit să răspund.
Era tatăl meu.
I-am spus: „Am probleme serioase.
Trebuie să facem ceva.”
Ziua următoare am început să iau medicamente
și să fac tratament.
Am început să mă lupt
cu această întrebare îngrozitoare:
dacă nu sunt omul puternic
care ar fi rezistat într-un lagăr de concentrare,
atunci cine sunt?
Dacă iau pastile,
aceste pastile mă ajută să fiu eu însumi cu adevărat
sau mă transformă în altcineva?
Ce părere să am eu atunci
dacă mă fac să fiu altcineva?
Porneam la luptă cu două avantaje.
În primul rând știam că, obiectiv vorbind,
aveam o viață frumoasă,
și că dacă reușeam să mă fac bine
mă aștepta ceva la capătul drumului pentru care merita să trăiesc.
În al doilea rând, aveam acces la un tratament bun.
Cu toate acestea m-am ridicat și am căzut,
m-am ridicat și am căzut,
iar și iar,
până când într-un final am înțeles
că va trebui să iau pastile
și să fac tratament toată viața.
Mă întrebam: „Dar este o problemă chimică
sau o problemă psihologică?
Are nevoie de un leac chimic sau de unul filozofic?"
Nu puteam să îmi dau seama.
Astfel am înțeles că de fapt nu am avansat destul în niciunul dintre domenii
încât să explicăm bine lucrurile.
Atât tratamentele chimice cât și cele psihologice
joacă un rol.
De asemenea am înțeles că depresia este ceva
atât de înrădăcinat în noi
încât nu poate fi separată
de caracterul nostru și de personalitate.
Vreau să spun că tratamentele pe care le avem pentru depresie sunt groaznice.
Nu sunt prea eficiente.
Sunt extrem de costisitoare.
Au o mulțime de efecte secundare.
Sunt un dezastru.
Totuși sunt recunoscător că trăiesc astăzi
și nu acum 50 de ani,
când aproape că nu era nimic de făcut în privința asta.
Sper că peste 50 de ani
cine va afla de tratamentul meu va fi îngrozit trebuie să îndurăm
o știință atât de primitivă.
Depresia este neajunsul din dragoste.
Dacă ești căsătorit și te gândești
„Dacă soția mea va muri, îmi voi găsi alta"
nu ar fi dragostea pe care o știm noi.
Nu există dragoste
fără anticiparea pierderii,
iar spectrul disperării
poate fi motorul intimității.
Oamenii tind să confunde trei lucruri:
depresia, mâhnirea și tristețea.
Mâhnirea este în mod clar o reacție.
Dacă ai suferit o pierdere și te simți extrem de nefericit,
iar după șase luni
ești încă foarte trist, dar lucrurile merg ceva mai bine,
atunci probabil este mâhnire,
iar aceasta probabil va dispărea
într-o anumită măsură.
Dacă treci printr-o pierdere catastrofală,
te simți îngrozitor,
iar după șase luni abia dacă reușești să te descurci,
atunci probabil ai o depresie declanșată
de niște circumstanțe îngrozitoare.
Traiectoria ne spune multe.
Oamenii cred că depresia e doar tristețe.
Este mult prea multă tristețe,
mult prea multă mâhnire
care nu pornește dintr-o singură cauză.
Pe măsură ce am pornit să înțeleg depresia
și am început să intervievez oameni care au trecut prin asta,
am aflat că erau oameni care la suprafață
păreau că au ceva ce semăna cu
o depresie relativ ușoară,
care totuși îi paraliza cu totul.
Erau și oameni care aveau,
după cum descriau ei,
ceva ce părea o depresie severă,
dar care totuși aveau o viață bună în perioadele
dintre episoadele de depresie.
Am pornit să aflu ce anume
îi face pe unii oameni
să fie mai rezistenți decât alții.
Care sunt mecanismele care îi ajută pe oameni să supraviețuiască?
Am început să intervievez diverse persoane
care sufereau de depresie.
Unul oameni pe care i-am întrebat,
mi-a descris depresia,
ca pe o moarte mai lentă.
M-am bucurat să aud asta la început,
pentru că mi-a adus aminte că moartea aceasta lentă
poate duce la o moarte adevărată,
iar asta-i foarte grav.
Depresia e cea mai mare dizabilitate la nivel global
și mor oameni în fiecare zi din cauza ei.
Unul dintre cei cu care am vorbit
pe vremea când încercam să înțeleg,
era o prietenă dragă
pe care o cunoșteam de mulți ani
și care avusese un episod psihotic
în primul an de facultate,
iar apoi a căzut într-o depresie îngrozitoare.
Avea sindromul bipolar
sau manie depresivă, cum i se spunea pe atunci.
Tratamentul ei a mers foarte bine timp de mulți ani, pe bază de litiu.
Într-un final
i s-a oprit administrarea de litiu,
pentru a vedea cum se descurcă fără,
însă a avut o altă psihoză
care a azvârlit-o în cea mai cruntă depresie
pe care am văzut-o vreodată.
Stătea în apartamentul părinților ei
mai mult sau mai puțin nemișcată,
zile în șir.
Am intervievat-o despre această experiență câțiva ani mai târziu.
Ea este poetă și psihoterapeut și o cheamă Maggie Robbins.
Când am intervievat-o, mi-a spus:
„Cântam «Unde au dispărut toate florile»
iar și iar, pentru a-mi ține mintea ocupată.
Cântam pentru a acoperi ce-mi le spunea mintea:
„Ești un nimic. Ești un nimeni.
Nici măcar nu meriți să trăiești.”
Atunci am început cu adevărat să mă gândesc
să mă sinucid.”
Când ești într-o depresie, nu te gândești că ai un văl cenușiu pe ochi
și că vezi lumea prin ceața
unei stări proaste.
Te gândești că vălul a fost ridicat,
vălul fericirii...
și abia acum vezi adevărul.
E mai ușor să-i ajuți pe schizofrenici, care simt
că există ceva străin în ei,
ceva care trebuie exorcizat,
însă este mult mai greu cu depresivii,
pentru că ei cred că văd adevărul.
Însă adevărul minte.
Am devenit obsedat de această propoziție:
„Însă adevărul minte.”
Pe măsură ce vorbeam cu depresivi am descoperit
că aceștia aveau multe percepții înșelătoare.
Își spuneau: „Nimeni nu mă iubește.”
Iar tu spui „Te iubesc eu,
te iubește soția ta, te iubește mama ta.”
Se poate răspunde la asta rapid
pentru cei mai mulți oameni.
Însă cei care suferă de depresie vor mai spune și că
„Orice am face,
cu toții vom muri până la urmă.”
Sau vor spune: „Nu poate exista o uniune adevărată între doi oameni.
Fiecare suntem prinși în propriul nostru trup.”
La care n-ai alt răspuns decât:
„Este adevărat,
dar acum cred că ar trebui să ne gândim la ce vom mânca la micul dejun.”
(Râsete)
De multe ori
ei exprimă nu boala, ci observații profunde.
Ajungem să credem că e cu adevărat extraordinar
că majoritatea știm aceste întrebări existențiale,
însă ele nu ne distrag prea tare atenția.
Mi-a plăcut în mod deosebit un studiu
în care un grup de persoane cu depresie și unul de persoane fără depresie
au fost rugate să joace un joc video timp de o oră.
La finalul respectivei ore,
au fost întrebați câți monstruleți cred ei că au omorât.
Cei din grupul de depresivi au răspuns cu o eroare de vreo 10%,
în timp ce persoanele fără depresie
estimau că au ucis de 15–20 de ori mai mulți monstruleți
(Râsete)
decât uciseseră în realitate.
Mulți mi-au spus, când am ales să scriu despre depresia mea,
că trebuie să fie foarte greu
să mă expun și să spun oamenilor despre asta.
M-au întrebat: „Acum îți vorbesc oamenii altfel?”
Eu am răspuns: „Da, îmi vorbesc altfel, în sensul că
încep să-mi povestească despre experiența lor,
despre experiența surorii lor
sau experiența prietenului lor.”
Lucrurile sunt diferite pentru că acum știu
că depresia este secretul de familie
pe care fiecare îl are.
Acum câțiva ani am mers la o conferință,
iar în ziua de vineri dintre cele trei zile de conferință
una dintre participante m-a luat deoparte și mi-a spus:
„Sufăr de depresie,
sunt puțin jenată de asta,
dar am luat niște pastile
și voiam să vă întreb ce părere aveți.”
Mi-am dat silința să-i dau un sfat cât mai bun.
Ea mi-a spus apoi:
„Soțul meu nu ar înțelege niciodată asta.
E genul de om pentru care lucrul acesta n-are sens.
De aceea aș vrea să rămână doar între noi.
Am spus: „Da, este în regulă.”
În duminica aceleași conferințe,
soțul doamnei m-a luat deoparte.
Mi-a spus: „Soția mea ar crede că nu-s cine știe ce bărbat dacă ar ști asta,
dar mă confrunt cu o depresie, iau niște medicamente
și mă întrebam ce părere aveți.”
Cei doi ascundeau aceleași medicamente în două locuri diferite
din același dormitor.
Am spus că sunt de părere că în căsnicia lor comunicarea
s-ar putea să le creeze o parte din probleme.
(Râsete)
M-a frapat totuși
natura împovărătoare
a acestui secret reciproc.
Depresia e atât de epuizantă.
Răpește timp și energie,
iar păstrarea tăcerii
nu face decât să agraveze depresia.
Am început apoi să mă gândesc cum se însănătoșesc oamenii.
La început eram scepic.
Credeam că sunt câteva feluri de terapii care merg,
îmi era clar care sunt:
medicația, anumite psihoterapii, poate și tratamentul electroconvulsiv,
iar că toate celelalte sunt prostii.
Am descoperit însă ceva:
dacă ai un cancer pe creier
și spui că stând în cap dimineața 20 de minute te vei simți mai bine,
atunci poate că te simți mai bine,
însă vei avea în continuare cancer și probabil vei muri din cauza lui.
Dar dacă spui că ai o depresie
și că dacă stai în cap 20 de minute pe zi te simți mai bine,
atunci a mers,
pentru că depresia e o boală legată de cum te simți,
iar dacă te simți mai bine,
atunci pur și simplu nu mai ești deprimat.
Am devenit astfel mai tolerant
față de o mulțime de tratamente alternative.
Primesc sute de scrisori
de la oameni care îmi spun ce a funcționat pentru ei.
Cineva m-a întrebat astăzi, în culise,
despre meditație.
Scrisoarea mea favorită
este cea trimisă de o femeie
care mi-a scris că a încercat terapie,
medicație, a încercat aproape totul,
apoi a găsit o soluție despre care spera că voi vorbi întregii lumi.
Soluția era să faci mici obiecte din ață.
(Râsete)
Mi-a trimis câteva. (Râsete)
Nu le port astăzi.
I-am sugerat să caute
tulburarea obsesiv-compulsivă în Dicționarul Medical.
Când am început să studiez tratamentele alternative,
am început să înțeleg și alte tratamente.
Am trecut printr-o exorcizare într-un trib din Senegal,
ceva cu mult sânge de berbec.
Nu voi intra în detalii acum,
însă după câțiva ani am fost în Rwanda,
cu un alt proiect la care lucram,
și s-a întâmplat să descriu experiența mea cuiva,
iar acesta mi-a spus:
„Știți, acolo e Africa de Vest, aici e Africa de Est,
ritualurile noastre sunt foarte diferite,
dar avem și câteva ritualuri similare cu ce descrieți.”
Zic: „Așa?” „Da”, a spus el,
dar am avut probleme cu psihologii din Vest,
în special cei care au venit imediat după genocid.”
„Ce fel de probleme ați avut?”, întreb eu.
El îmi răspunde:
„Făceau lucruri ciudate,
nu-i scoteau pe oameni la soare, unde începi să te simți mai bine.
Nu foloseau deloc tobe sau muzică pentru a le pune sângele în mișcare.
Nu implicau întreaga comunitate.
Nu scoteau afară depresia
ca pe un spirit cotropitor.
În schimb îi luau pe oameni,
unul câte unul, îi băgau într-o cămăruță mizeră
unde îi puneau să vorbească vreo oră despre ce rele li s-a întâmplat.”
(Râsete) (Aplauze)
A mai spus: „A trebuit să-i rugăm să părăsească țara”.
(Râsete)
La celălalt capăt al tratamentelor alternative
vreau să vă povestesc despre Frank Russakoff.
Frank Russakoff avea poate cea mai cruntă depresie
pe care am văzut-o vreodată.
Era tot timpul deprimat.
Când l-am întâlnit era la punctul în care
făcea în fiecare lună tratament cu electroșocuri.
Apoi se simțea oarecum dezorientat timp de o săptămână.
Următoarea săptămână se simțea bine.
Apoi încă o săptămână totul o lua la vale.
După care urma încă un tratament cu electroșocuri.
Când l-am întâlnit mi-a spus:
„E insuportabil să-mi trăiesc astfel săptămânile.
Nu mai pot continua așa,
am găsit o cale de a termina totul,
dacă nu mă fac bine.
Dar am auzit de o procedură care se face la Spitalul din Massachussets.
Se cheamă cingulotomie, o operație pe creier,
și mă gândesc să o încerc.”
Îmi aduc aminte că eram uimit că cineva
care sigur avusese atât de multe experiențe negative
cu atât de multe tratamente,
încă mai păstra în el atâta optimism
încât să mai încerce unul.
A încercat acea cingulotomie,
cu un succes incredibil.
Îmi este prieten acum,
are o soție încântătoare și doi copii frumoși.
Mi-a scris de Crăciun după operație
și mi-a spus:
„Tata mi-a trimis două cadouri în acest an.
Primul, un raft de CD-uri motorizat de care nu aveam cu adevărat nevoie,
dar știam că mi l-a dat pentru a celebra faptul că eram pe picioarele mele,
că aveam o slujbă care îmi plăcea.
Celălalt cadou
era o poză a bunicii mele
care se sinucisese.
Când am dezvelit-o, am început să plâng, iar mama a venit la mine și m-a întrebat:
„Plângi din cauza rudelor pe care nu ai apucat să le cunoști?”
I-am răspuns: „A avut și ea aceeași boală ca mine.”
Plâng și acum când îți scriu.
Nu pentru că sunt trist, ci pentru că mă simt copleșit.
Mă gândesc că aș fi putut să mă sinucid,
dar părinții mei m-au ținut în viață, la fel și doctorii.
Am făcut operația.
Trăiesc și sunt recunoscător.
Trăim în timpurile potrivite,
chiar dacă nu tot timpul simțim asta.”
M-a frapat faptul că depresia e percepută în general
drept ceva specific clasei de mijloc, din Vestul modern.
Mă uit însă cum a funcționat
într-o varietate de alte contexte,
și printre altele eram foarte interesat de depresia în rândul celor săraci.
Am început să cercetez
ce se făcea pentru oamenii săraci care aveau depresie.
Am descoperit că oamenii săraci
foarte adesea nu sunt tratați.
Depresia e rezultatul unei vulnerabilități genetice,
probabil răspândită uniform în cadrul populației
și are circumstanțe declanșatoare
care sunt probabil mai puternice
în rândul oamenilor săraci.
Totuși se pare că dacă ai o viață bună, dar te simți mizerabil tot timpul,
atunci te gândești: „De ce mă simt așa? Probabil că am o depresie.”
Și începi să cauți un tratament.
Dacă ai însă o viață îngrozitoare
și te simți nefericit tot timpul,
atunci felul în care te simți corespunde cu viața ta
și nu-ți trece prin cap:
„Poate se tratează.”
Avem în această țară o epidemie
de depresie printre oamenii săraci
care nu este cercetată și nu este tratată
și care nu este rezolvată,
iar aceasta este o mare tragedie.
Am găsit o profesoară care făcea cercetare pentru un proiect
în cartierele sărace din afara capitalei,
unde găsea femei care veneau pentru alte probleme de sănătate,
le diagnostica cu depresie
și le oferea șase luni de tratament experimental.
Una dintre ele, Lolly, a venit
și iată ce a spus când a venit.
Apropo, era o femeie care avea
șapte copii. A spus:
„Am avut o slujbă, dar a trebuit să renunț,
pentru că nu puteam ieși din casă.
Nu am nimic să le spun copiilor mei.
Dimineața abia aștept să plece,
mă sui în pat și îmi trag pătura peste cap.
Ora trei, când se întorc acasă,
vine pur și simplu prea repede.”
„Am luat o mulțime de Tylenol,
orice îmi vine la mână pentru a dormi mai mult.
Soțul meu îmi spune că sunt proastă, că sunt urâtă.
Aș vrea să pot opri durerea.”
A fost introdusă în acest program experimental,
iar după șase luni, când am intervievat-o,
își luase deja o slujbă la o creșă
pentru Armata SUA și-și părăsise soțul care o abuza.
Mi-a spus:
„Copiii mei sunt mult mai fericiți acum.
În locul unde stăm acum avem o cameră
pentru băieți și o cameră pentru fete,
dar seara toți sunt la mine în pat,
facem cu toții teme și de toate.
Unul vrea să fie predicator,
altul vrea să se facă pompier,
una dintre fete spune că se va face avocat.
Nu mai plâng așa cum o făceau
și nici nu se mai ceartă ca înainte.
Am nevoie doar de copiii mei.
Lucrurile se schimbă,
cu ce mă îmbrac, ce simt, cum acționez.
Pot să ies afară fără să-mi mai fie teamă
și nu cred că sentimentele acelea rele se vor întoarce,
dar dacă nu ar fi fost dr. Miranda
aș fi încă acasă, cu capul sub pături,
asta dacă aș mai fi fost în viață.
L-am rugat pe Dumnezeu să-mi trimită un înger
și mi-a răspuns rugăciunilor.”
M-au emoționat aceste experiențe
și m-am hotărât să scriu despre ele
nu doar în cartea la care lucram, ci și într-un articol
și am primit însărcinarea de la revista The New York Times
să scriu despre depresia în rândul celor săraci.
Am predat materialul și editorul m-a sunat și mi-a spus:
„Nu putem să publicăm asta.”
Zic: „De ce nu?” Iar ea mi-a răspuns:
„E pur și simplu exagerat.
Acești oameni care par pe ultima treaptă a societății,
trec prin câteva luni de tratament
și acum sunt buni de directori la Morgan Stanley? Nu e plauzibil.”
Zice: „Nu am auzit niciodată de așa ceva.”
„Dacă n-ai auzit niciodată
înseamnă că este o știre.”
(Râsete) (Aplauze)
„Iar voi sunteți o revistă de știri.”
După mai multe negocieri,
au fost de acord.
Însă ce spuneau cred că se leagă într-un mod ciudat
de antipatia pe care oamenii încă o au
față de ideea de tratament,
față de ideea că, dacă am începe
și am trata oameni din comunitățile sărace,
ar fi de fapt o exploatare,
pentru că ar însemna să-i schimbăm.
Este un imperativ moral fals
care pare să fie peste tot în jurul nostru
și anume că tratamentul depresiei, medicamentele și toate celelalte
sunt un artificiu, nu sunt ceva natural.
Dar cred că este o cale greșită.
E natural să ne cadă dinții,
dar nu militează nimeni împotriva pastei de dinți,
cel puțin nu în cercul meu de cunoștințe.
Sunt oameni care spun: „Nu cumva oamenii trebuie să treacă prin depresie?
N-am evoluat pentru a avea depresii?
Nu ține cumva de personalitatea noastră?”
La toate astea eu răspund că dispoziția se adaptează,
a fi capabil să simți teamă sau frică,
bucurie sau plăcere
și celelalte stări pe care le avem,
toate astea au o valoare incredibilă.
Depresiile majore se produc
când acest sistem se strică.
Când nu se mai adaptează.
Oamenii vin la mine și îmi spun:
„Cred că dacă mai îndur un an de zile,
voi putea să trec peste asta”.
Le răspund mereu: „Poate ai să treci peste asta,
dar nu vei mai avea niciodată 37 de ani.
Viața este scurtă și tu vorbești
de a renunța la un an întreg.
Gândește-te bine.
Limba engleză are o sărăcie ciudată,
la fel ca multe alte limbi,
pentru că folosește același cuvânt „depresie”
pentru a descrie ce simte un copil când plouă de ziua lui,
dar și pentru a descrie ce simte cineva cu un minut înainte de a se sinucide.
Oamenii mă întreabă: „Depresia e ceva care continuă tristețea?”
Într-un fel da, ea continuă tristețea.
Există un anumit grad de continuitate,
dar este același fel de continuitate
ca în a avea un gard de fier la casă, care ruginește puțin într-un loc,
iar tu trebuie să-l dai cu șmirghel și apoi cu vopsea,
și dacă pleci de acasă pentru 100 de ani,
gardul va rugini până când va ajunge doar o grămăjoară
de praf portocaliu.
Pata aceea de rugină,
problema cu praful portocaliu,
iată ce ne-am propus noi să rezolvăm.
Unii oameni mă întreabă:
„Te simți mai fericit că iei pastile pentru fericire?”
Nu, nu mă simt mai fericit.
Însă nu mă mai simt trist că trebuie să-mi mănânc prânzul,
nu mai sunt trist din cauza robotului telefonic
și nici din pricina dușului.
Cred că simt mai multe,
pentru că pot simți tristețea fără să simt lipsa de valoare.
Sunt trist din cauza dezamăgirilor profesionale,
din cauza relațiilor stricate,
din cauza încălzirii globale.
Acum acestea sunt lucrurile care mă întristează.
Mă întreb care este concluzia.
Oare acei oameni care au vieți mai bune,
cum au reușit să treacă peste depresii mai grave?
Care este mecanismul rezistenței?
Am aflat cu timpul
că oamenii care își neagă experiența,
cei care spun: „Am fost deprimat acum multă vreme
și nu vreau să mă mai gândesc la asta, nu vreau să examinez,
îmi voi continua pur și simplu viața!”
În mod ironic tocmai acești oameni,
sunt cei mai înrobiți de ceea ce au.
Dacă ignori depresia, aceasta devine mai puternică.
Pe măsură ce te ascunzi, ea crește.
Oamenii care reușesc mai bine,
sunt cei care pot să suporte faptul
că au această problemă.
Cei care pot să suporte faptul că au depresie
sunt cei care rezistă.
Frank Russakoff mi-a spus:
„Dacă ar fi să o iau de la capăt, probabil n-aș face la fel,
dar, în mod ciudat, sunt recunoscător pentru ce-am trăit.
Mă bucur că am fost în spital de 40 de ori.
Am învățat astfel atât de multe despre dragoste,
iar relația cu părinții mei, cu doctorii
este atât de importantă pentru mine și va fi mereu.”
Maggie Robbins mi-a spus:
„Eram voluntară la o clinică pentru bolnavii de SIDA,
vorbeam și vorbeam și vorbeam,
iar oamenii cu care aveam de-a face,
nu erau prea vorbăreți și mă gândeam:
„Nu sunt nici prietenoși, nici de ajutor”
Mi-am dat seama apoi că
ei nu vor face mai mult
decât cele câteva minute de conversație banală.
Avea să fie pur și simplu o ocazie,
în care eu nu aveam SIDA, nu eram pe moarte,
dar puteam să suport faptul că ei aveau
și că ei erau pe moarte.
Nevoile noastre sunt cele mai valoroase lucruri pe care le avem.
Până la urmă am învățat să dau
toate lucrurile de care am nevoie”.
Faptul că îți prețuiești depresia,
nu previne o recidivă,
în schimb face ca perspectiva unei recidive
și chiar recidiva însăși să fie mai ușor de tolerat.
Problema nu e atât de mult legată
de a găsi un sens mai înalt sau de a decide
că depresia ta a avut un sens.
E mai degrabă legată de căutarea unui sens,
de gândul că, atunci când va reveni,
„Va fi un coșmar,
dar voi învăța ceva din asta.”
Am învățat din propria mea depresie,
cât de puternică poate să fie o emoție,
cum se poate ca ea să fie mai reală decât faptele
și am învățat că acea experiență
mi-a dat posibilitatea să simt emoția pozitivă
într-un mod mai intens și mai concentrat.
Opusul depresiei nu este fericirea,
ci vitalitatea.
În zilele acestea viața mea are energie,
chiar și în zilele în care sunt trist.
Am simțit o înmormântare în mintea mea
și am stat lângă colos,
la capătul lumii.
Astfel am descoperit
ceva în mine însumi
ceva căruia va trebui să îi spun suflet
ceva ce n-am cuprins în vorbe vreodată, până în ziua aceea de acum 20 de ani
când iadul a intrat la mine neanunțat.
Cred că deși am urât faptul că eram deprimat
și nu mi-ar plăcea deloc să fiu iar deprimat,
am găsit totuși o cale de a-mi iubi depresia.
O iubesc pentru că m-a forțat
să caut și să mă agăț de bucurie.
O iubesc pentru că în fiecare zi iau decizii
uneori vitejești
iar alteori împotriva rațiunii de moment,
pentru a rămâne aproape de motivele de a trăi.
Cred că am astfel privilegiul unei mari bucurii.
Mulțumesc.
(Aplauze)