Ovaj mobitel
je započeo svoj put
u jednom rudniku
u Istočnom Kongu.
Iskapa se uz naoružane bande
iskorištavanjem djece robova,
ono je što Vijeće sigurnosti U.N.-a
naziva "krvavim mineralima"
zatim je putovao u dijelovima
i završio u tvornici
u Shinjinu u Kini.
Ta tvornica -- već više od desetak ljudi je počinilo samoubojstvo
u ovoj godini.
Jedan je čovjek umro nakon rada u 36-osatnoj smjeni.
Svi mi volimo čokoladu.
Kupujemo je svojoj djeci.
80 posto kakaa dolazi iz Obale Bjelokosti i Gane.
i ljetinu skupljaju djeca.
Obala Bjelokosti, imamo ogroman problem dječjeg roblja.
Djecom se trguje iz ratnih područja
da dođu i rade na plantaži kave.
Heparin - razrjeđivač krvi,
farmaceutski proizvod --
stvara se u obrtničkim radionicama
kao što ova u Kini,
jer aktivni sastojak
dolazi iz svinjske utrobe.
Vaš dijamant: svi ste čuli, vjerojatno ste gledali film "Krvavi dijamant".
To je rudnik u Zimbabveu
upravo sada.
Pamuk: Uzbekistan je drugi najveći
izvoznik pamuka na svijetu.
Svake godine kada dođe vrijeme žetve pamuka,
vlada zatvori škole,
pošalje djecu u autobuse koji ih prevoze do polja pamuka
gdje provedu tri tjedna u žetvi pamuka.
To je prisilan rad djece
na institucionalnoj razini.
I svi ovi proizvodi vjerojatno završe svoje živote
u nekoj rupi kao ovoj u Manili.
Ova mjesta, ova izvorišta,
predstavljaju rupu u upravljanju.
To je najpristojniji opis
koji imam za njih.
To su tamna mjesta
u kojima nastaju globalni lanci ponude --
globalni lanci ponude,
koji nam donose naše omiljene brendirane proizvode.
Neke ove rupe u upravljanju
vode loše države.
Neke od njih nisu uopće više države;
to su propale države.
Neke od njih
su samo zemlje koje vjeruju da je deregulacija ili nepostojanje regulacije
najbolji način za privlačenje ulaganja,
promoviranje trgovine.
Kako god bilo, predstavljaju nam
veliku moralnu i etičku dilemu.
Znam da nitko od nas ne želi imati dodatke
nakon činjenice
o zloupotrebi ljudskih prava
u globalnom lancu ponude.
Ali sada,
većina kompanija uključenih u te lance ponude,
nemaju nikakav način
da nas uvjere
da se nitko ne treba zaduživati za njihovu budućnost,
nitko ne treba žrtvovati svoja prava
da nama donese naš omiljeni
brendirani proizvod.
Nisam došao ovdje da vas deprimiram
zbog stanja globalnoga lanca ponude.
Trebamo činjenično stanje stvari.
Trebamo prepoznati koliko ozbiljan
manjak prava imamo.
Ovo je neovisna republika,
vjerojatno propala država.
Ovo definitivno nije demokratska država.
I upravo sada,
ta neovisna republika lanca ponude
nije vođena
na način koji nas zadovoljava
da možemo sudjelovati u etičkoj trgovini ili etičkoj potrošnji.
To nije nova priča.
Vidjeli ste dokumentarce
o tvornicama koje proizvode odjeću i eksploatiraju radnike
u cijelomu svijetu, čak i u razvijenim zemljama.
Želite vidjeti klasičnu tvornicu koja eksploatira,
nađimo se na Madison Sqaure Gardenu,
odvest ću vas ulicom i pokazati kinesku tvornicu.
No uzmite primjer heparina.
To je farmaceutski proizvod.
Očekujete da je lanac ponude koji vodi do bolnice,
vjerojatno izrazito čist.
Problem je da aktivni sastojak u njemu --
kao što sam maloprije spomenuo --
dolazi od svinja.
Glavni američki proizvođač
tog aktivnog sastojka
se prije nekoliko godina odlučio preseliti u Kinu
jer je najveći svjetski dobavljač svinja.
I kada njihova tvornica u Kini --
koja je vjerojatno prilično čista --
dobiva sve sastojke
iz klaonice u dvorištu,
gdje obitelji kolju svinje
i cijede sastojak.
Dakle prije nekoliko godina, dogodio se skandal,
koji je ubio oko 80 ljudi u cijelomu svijetu,
zbog kontaminanata
koji su se uvukli u lanac ponude heparina.
Gore, neki su od dobavljača
shvatili da mogu zamijeniti proizvod
koji se ponašao kao heparin na testovima.
Taj zamjenski proizvod je koštao devet dolara po funti (lbs),
dok je stvarni heparin -- stvarni sastojak --
koštao 900 dolara po funti.
Bez pameti.
Problem je taj što je to ubilo više ljudi.
I sada se pitate,
"Kako je Američka uprava za hranu i lijekove
dozvolila da se to dogodi?
Kako su kineske državne agencije za hranu i lijekove
dozvolile da se to dogodi?"
I odgovor je vrlo jednostavan:
Kinezi definiraju takva postrojenja
kao kemijska postrojenja, ne farmaceutska postrojenja,
i ne nadziru ih.
A Američka uprava za hranu i lijekove
ima problem nadležnosti.
To je izvanteritorijalno.
Oni zapravo provode nekoliko istraga u inozemstvu --
desetak godišnje -- možda 20 u dobroj godini.
Postoji 500
takvih postrojenja
koji proizvode aktivne sastojke samo u Kini.
Zapravo, oko 80 posto
aktivnih sastojaka danas u medicini
dolazi izvan teritorija (offshore)
pogotovo iz Kine i Indije.
I mi nemamo sustav upravljanja,
nemamo regulatorni sustav
u mogućnosti da osigura
sigurnu proizvodnju.
Nemamo sustav koji će osigurati
da ljudska prava, temeljno dostojanstvo
budu osigurana.
Na nacionalnoj razini --
mi radimo u oko 60 različitih zemalja --
na nacionalnoj razini
imamo ozbiljan neuspjeh sposobnosti vlada
da reguliraju proizvodnju
na vlastitoj zemlji.
A stvarni problem s globalnim lancom ponude
je da je supranacionalan.
Pa vlade koje ne uspijevaju,
koje puštaju loptu,
na nacionalnoj razini,
imaju još manje sposobnosti da se nose s tim problemom
na međunarodnoj razini.
Samo pogledajte novinske naslove.
Uzmite Kopenhagen prošle godine --
potpuni neuspjeh vlada
da učine pravu stvar
za međunarodni izazov.
Uzmite sastanak G20 prije nekoliko tjedana --
ustuknuli su pred svojim obećanjima danim prije tek nekoliko mjeseci.
Možete uzeti bilo koji od
velikih globalnih izazova koje smo spominjali ovaj tjedan
i zapitati se, gdje je vodstvo vlada
da se iskažu i iznađu rješenja,
odgovori,
za međunarodne probleme?
I jednostavan je odgovor da ne mogu; nacionalne su.
Njihovi glasači su lokalni.
Imaju uske interese.
Ne mogu podrediti te interese
većem globalnom javnom dobru.
Ako želimo osigurati isporuku
ključnih javnih dobara
na međunarodnoj razini --
u ovome slučaju, u globalnom lancu ponude --
moramo osmisliti drugačiji mehanizam.
Trebamo drugačiju mašineriju.
Na sreću, imamo nekoliko primjera.
U 1990-ima,
dogodila se serija skandala
vezanim uz proizvodnju brendiranih dobara u SAD-u --
rad djece, prisilan rad,
ozbiljna zloupotreba zdravlja i sigurnosti --
i naposljetku je predsjednik Clinton, 1996.,
sazvao sastanak u Bijeloj kući,
pozvao industriju, nevladine organizacije zaštite ljudskih prava,
sindikate, Odjel rada --
skupio ih sve u jednoj prostoriji
i rekao, "Gledajte,
ne želim da globalizacija bude utrka do dna.
Ne znam kako to spriječiti,
ali barem mogu koristiti svoje dobre urede
da vas ljude skupim zajedno
da bismo osmislili odgovor."
I tako su oformili operativnu skupinu Bijele kuće,
i potrošili oko tri godine raspravljajući
o tome tko preuzima koliko odgovornosti
u globalnom lancu ponude.
Kompanije nisu osjećale da je odgovornost njihova.
One ne posjeduju te zgrade.
One ne upošljavaju te radnike.
One nisu pravno odgovorne.
Svi su ostali za stolom
rekli, "Ljudi, time ne rješavate problem,
imate odgovornost za skrb, obvezu o brizi,
u osiguravanju da taj proizvod
dođe odnekuda do trgovine
na način koji nam omogućava da ga konzumiramo,
bez straha za svoju sigurnost,
ili bez žrtvovanja svoje savjesti
zbog konzumiranja tog proizvoda."
Tako su se složili, "U redu. Ono što ćemo napraviti
je da ćemo se usuglasiti oko zajedničkog skupa standarda,
kodeksa ponašanja.
Primjenjivat ćemo to kroz cijeli
naš globalni lanac ponude
neovisno od vlasništva ili kontrole.
Učinit ćemo to dijelom ugovora."
I to je bio udarac apsolutnih genija,
jer ono što su napravili
je da su upregnuli snagu ugovora,
privatnu moć,
da bi izručili javna dobra.
I priznajmo,
ugovor velikog međunarodnog brenda
za dobavljača u Indiji ili Kini
ima uvjerljiviju vrijednost
nego lokalni zakon o radu,
lokalna regulativa okoliša,
lokalni standardi o ljudskim pravima.
Te tvornice vjerojatno nikada neće vidjeti inspektora.
Ako inspektor i dođe,
bilo bi zapanjujuće da je u mogućnosti
odoljeti podmićivanju.
Čak i da obavi svoj posao,
i prozove te tvornice zbog njihovih prekršaja,
novčana kazna bi bila sramotna.
Ali ako izgubiš ugovor
s velikim brendom,
to je razlika
između održavanja u poslu ili bankrotiranja.
To čini razliku.
Ono što smo bili u mogućnosti napraviti,
je da smo bili u mogućnosti upregnuti
moć i utjecaj
jedinih stvarnih međunarodnih institucija
u globalnom lancu ponude,
onih od međunarodnih kompanija,
i naveli smo ih da učine pravu stvar,
naveli smo ih da koriste tu moć za dobro,
da izruče temeljna javna dobra.
To naravno ne dolazi prirodno
za međunarodne kompanije.
Nisu stvorene zbog toga; stvorene su da stvaraju novac.
Ali to su ekstremno efikasne organizacije.
Imaju resurse,
i ako možemo dodati volju, odanost,
one znaju kako isporučiti taj proizvod.
Doći do toga nije jednostavno.
Ti lanci ponude koje sam maloprije pokazao na ekranu,
oni nisu tamo.
Trebate siguran prostor.
trebate mjesto gdje ljudi mogu zajedno doći,
sjesti bez straha od osude,
bez protuoptužbe,
da se stvarno suoče s problemom,
usuglase oko problema i smisle rješenja.
Mi to možemo; tehnička rješenja su tamo.
Problem je u nedostatku povjerenja, nedostatku sigurnosti,
nedostatku partnerstva
između nevladinih organizacija, grupa kampanja,
organizacija civilnog društva
i međunarodnih kompanija.
Ako možemo to dvoje zajedno spojiti u sigurnom prostoru,
navesti ih da rade zajedno,
možemo isporučiti javna dobra trenutno,
ili u ekstremno kratkoj ponudi.
To je radikalan prijedlog,
i ludo je pomišljati
da ste 15-ogodišnja djevojčica iz Bangladeša
koja napušta svoje ruralno mjesto
i odlazi raditi u tvornicu u Dhaku --
za 22, 23, 24 dolara mjesečno --
tvoja najbolja šansa da ostvariš prava na poslu
je ako tvornica proizvodi
za kompaniju poznatog brenda
koja ima kodeks ponašanja
i uvela je taj kodeks kao dio ugovora.
To je ludo;
međunarodne kompanije štite ljudska prava.
Znam da će postojati nevjerica.
Reći ćete, "Kako im možemo vjerovati?"
Pa, ne vjerujemo.
To je stara vojna fraza:
"Vjeruj, ali provjeri."
I tako mi nadziremo.
Uzimamo njihove lance ponude, uzimamo sva imena tvornica,
radimo slučajan uzorak,
šaljemo inspektore nenajavljeno
da pregledaju te tvornice,
i onda objavljujemo rezultate.
Transparentnost je apsolutno kritična za ovo.
Možete se nazivati nadležnima,
ali nadležnost bez odgovornosti
često ne funkcionira.
Dakle ono što mi radimo je ne samo da popisujemo međunarodne kompanije,
mi im dajemo alat da isporuče javno dobro --
poštuju ljudska prava --
i mi provjeravamo.
Ne trebate mi vjerovati. Ne smijete mi vjerovati.
Idite na web stranicu. Pogledajte rezultate nadzora.
Zapitajte se, ponaša li se ova kompanija
na društveno odgovoran način?
Mogu li kupiti taj proizvod
bez da kompromitiram moju etiku?
To je način na koji sustav radi.
Mrzim ideju
da vlade ne poštuju ljudska prava u svijetu.
Mrzim ideju
da vlade u tome ne uspijevaju.
I ne mogu se naviknuti na ideju
da ih nikako ne možemo navesti da rade svoj posao.
Ja sam u ovome već 30 godina,
i za to vrijeme vidio sam
sposobnost, odanost, volju vlada
da rade taj nazadak
I ne vidim da se vraćaju odmah na staro.
Tako smo počeli razmišljati
da je ovo privremena mjera.
Sada razmišljamo, zapravo, da
je ovo vjerojatno početak
novog načina reguliranja i adresiranja
međunarodnih izazova.
Nazovite to mrežnim upravljanjem, zovite kako god želite,
privatni suučesnici,
kompanije i nevladine organizacije,
će raditi zajedno
da se bore s glavnim izazovima s kojima se suočavamo.
Samo pogledajte pandemiju --
svinjska gripa, ptičja gripa, H1N1.
Pogledajte zdravstvene sustave u većini zemalja.
Imaju li resurse
da se suoče s ozbiljnom pandemijom?
Ne.
Mogu li se privatni sektor i nevladine organizacije
ujediniti i organizirati odgovor?
Svakako.
Ono što im nedostaje je siguran prostor
da se skupe, usuglase
i krenu u akciju.
To im pokušavamo omogućiti.
Također znam
da to često izgleda
kao nevjerojatan stupanj odgovornosti
što ljudi i pretpostavljaju.
"Želiš da osiguram ljudska prava
kroz cijeli globalni sustav ponude.
Postoje tisuće dobavljača.
Čini se obeshrabrujuće, preopasno,
za bilo koju kompaniju da pokuša.
Ali postoje kompanije.
Imamo 4000 kompanija koje su članice.
Neke od njih su jako, jako velike kompanije.
Industrija sportskih proizvoda se posebice
iskazala i to učinila.
Primjer, uzor, je tamo.
I kada god raspravljamo o
jednom od problema koje trebamo istaknuti --
rad djece na farmama pamuka u Indiji --
ove ćemo godine nadzirati 50 000 farmi pamuka u Indiji.
Čini se obeshrabrujuće.
Brojevi vas tjeraju da se povučete.
Ali mi ih stavljamo u realne okvire.
I ljudska prava
se pretvaraju u vrlo jednostavan prijedlog:
mogu li ovoj osobi vratiti njezino dostojanstvo?
Siromašni ljudi,
ljudi kojima su ljudska prava narušena --
srž toga
je gubitak dostojanstva,
nedostatak dostojanstva.
Počinje se s vraćanjem dostojanstva nekolicini ljudi.
Sjedio sam u sirotinjskoj četvrti u Gurgaonu,
kraj Delhija,
jedan od blještavijih, sjajnijih novih gradova
koji se stvaraju u Indiji upravo sada,
I razgovarao sam s radnicima
koji su radili u odjevnoj tvornici koja ih eksploatira.
I pitao sam ih koju poruku žele da prenesem brendovima.
Nisu rekli novac;
rekli su, "Ljudi koji nas zapošljavaju
tretiraju nas kao da smo manje vrijedni od čovjeka,
kao da ne postojimo.
Molimo vas recite im da nas tretiraju kao da smo ljudska bića
To je moje jednostavno razumijevanje ljudskih prava.
To je moj jednostavan prijedlog vama,
moja jednostavna molba svakom donosiocu odluka
u ovoj prostoriji, svima tamo vani.
Svi mi možemo donositi odluke
da se okupimo
i uzmemo lopte i trčimo s loptama
koje su vlade ispustile.
Ako to ne napravimo,
napuštamo nadu,
napuštamo našu iskonsku ljudskost,
i znam da to nije mjesto u kojemu želimo biti,
i ne želimo biti u njemu.
Apeliram na vas,
pridružite nam se, dođite u taj siguran prostor,
i počnimo to ostvarivati.
Hvala vam puno.
(Pljesak)