פקינג האוס היא מסעדה בבעלות משפחתי בוולימנטיק, קונטיקט,
שם ביליתי כמעט 20 שנה, לפני שמכרנו אותה.
אחי ואני בילינו את רוב הזמן
בחדר מאחור שנקרא "המשרד."
"המשרד" היה באמת רק חדר אכסון,
אבל היתה בו מערכת משחק,
והמשחק ששיחקתי הכי הרבה נקרא סופר סמאש ברות'רס מלי.
לאלה שלא מכירים,
סופר סמאש ברות'רס מלי הוא משחק לחימה ישן
שנוצר לגיים קיוב של נינטנדו.
אחי ואני בילינו שעות עם המשחק הזה,
כל כך הרבה שאפילו אתגרנו לקוחות של המסעדה לתחרויות.
לבסוף, חברי גררו אותי לטורניר מקומי,
שם הגעתי למקום 13 מתוך 33.
לא רע, אבל בהחלט רחוק מהכי טוב.
אחרי אימון עם שחקנים ברמה גבוהה יותר,
ושימת לב במשחקים שמצאתי ברשת,
התחלתי לנסוע לתחרויות ארציות,
ולפני שידעתי מה קורה,
התחלתי לנסוע סביב ארצות הברית בגיל 17,
הכל בגלל משחק וידאו.
ממש חיה את החלום, נכון?
כך רצתי עם הראש קדימה
לקהילת שחקני הסופר סמאש ברות'רס מלי התחרותית,
סצנה שהייתי חלק ממנה כמעט עשר שנים.
אני בטוח שכשאני אומרת משחקים תחרותיים,
אתם מדמיינים חדר מלא אנשים כפופים מעל הלפטופים שלהם.
לפעמים זה נראה כך,
אבל לרוב זה נראה משהו כזה.
מפני שסמאש ברות'רס מלי הוא משחק כל כך ישן,
הוא דורש טלויזיות גדולות וקופסתיות לשחק עליהן.
השחקנים שלנו כל כך מסורים,
שהם למעשה יסחבו את הדברים האלה לטיסות שלהם כמטען יד.
הקהילה גם מגוונת בצורה אבסורדית.
זו תמנוה של אפקס, טורניר שנתי שנערך בניו ג'רזי.
ב 2013, יותר מ 1500 אנשים הופיעו מ 16 מדינות שונות.
אני מרגישה כאילו 16 מדינות טסות לניו ג'רזי,
זה אומר משהו.
סליחה, ניו ג'רזי.
בקהילת הגיימינג,
הייתי ידועה בטאג הגיימרית "_milktea,"
אבל בחיים האמיתיים, עדיין הייתי פשוט ליליאן.
כשהייתי בת 17, הייתי ביישנית ושקטה,
והרבה פעמים התעמרו בי חברים לכיתה שהייתי שונה, שהייתי אסיאתית.
כמה מהם צחקו על הבגדים שלבשתי.
אחרים הציעו לי לצאת רק בתור בדיחה.
אחר קרא לי זונה סינית.
אבל כשהייתי "_milktea,"
הייתי חלק מקהילה שקיבלה אותי בברכה.
חוץ ממה שחסר בתמונה?
אתם רואים נשים?
כשחוסר האיזון המגדרי קיים, הדינמיקה החברתית יכולה להפוך למעט מוטה.
אתם מקבלים הרבה יותר תשומת לב משהייתם מקבלים באופן רגיל.
באותו זמן, לא הבנתי למה אני מקבלת תשומת לב.
פשוט ידעתי שזה היה כל כך הרבה יותר טוב ממה שהתמודדתי איתו בבית הספר.
הנה אחד מהאהובים עלי.
אבל אז, דברים השתנו לרעה.
ואז התחלתם לראות הערות כמו זו.
במשך שנים, התחלתי להפנים את כל זה,
ואז, לקחתי את הגישות האלו והקרנתי אותן על נשים אחרות,
"איכס, למה היא כל כך נשית? האם היא אפילו שחקנית אמיתית?"
הרגשתי שהקול שלי מתכווץ והטינה גדלה בתוכי,
ולבסוף, הרחקתי את עצמי מקהילת סמאש לגמרי.
נריץ קדימה כמה שנים.
קיבלתי את העבודה הראשונה שלי בניו יורק.
שם, הבנתי שההתנהגות הסקסיטית לא היתה חייבת להיות הנורמה.
אבל עם זאת, נשארתי שקטה ומסוגרת.
דיבור בציבור? לעולם לא היה קורה.
אבל אז, הערה בפייסבוק הופיעה בפיד שלי.
אני נשבעת, באותו רגע,
פרח הקיר שבי התפוצץ ספונטנית.
התחלתי לכתוב בלוג שדיבר על הנסיון שלי
ובעיות שעמדו בפני בתוך הקהילה,
ולהפתעתי, הוא הפך לויראלי בתוך הסצנה שלנו.
אתר משחקי לחימה ידוע ראה את הפוסטים שלי
ומאוחר יותר, פוליגון, אתר משחקים, כיסה את העבודות העתידיות שלי.
כל זה הוביל ליצירה של המטא החדש,
פאנל שיצרתי והייתי המארגנת שלו עם מרכז המשחקים של אוניברסיטת ניו יורק.
אספנו מלא נשים מקהילות משחקים אחרות
כדי לדבר על נושאים של סקסיזם בתוך המשחקים.
אבל כל הנקודה של הפאנל היתה לעורר מודעות
בדרך שלא היתה מביישת שחקנים בנים.
כאישה, הייתי סקסיסטית,
ואפילו שונאת נשים, נגד מיני שלי.
לפעמים, כשהייתם מוקפים בסביבה לזמן ארוך,
זה יכול להיות קשה להבדיל בין התנהגות מזיקה לאחת רגילה.
בעוד כמה שחקנים רעים במכוון,
כמה אולי לא מבינים אפילו
שהם מנציחים התנהגות סקסיסטית מראש.
להגדיש עם השחקנים האלה זה יותר מועיל
מאשר להתעלם מהם לגמרי.
התחילו שיחה.
פרקו את ההתנהגויות האלו,
לא משנה כמה ברור הם אולי נראים לכם.
ובבקשה, עזבו את הטון המאשים מאחור.
אם היו מתעלמים ממני כסתם סקסיסטית,
לא הייתי על הבמה עכשיו מדברת איתכם.
ולהפתעתי,
מצאתי שאנשים היו מוכנים להשתנות, והם רצו לעזור.
וכל פעם שהיו לי ספקות, התחלתי לקבל משוב כמו זה.
כל החוויה הזו הראתה לי
שהשתיקה שלי רק אפשרה את המשך הסקסיזם בתוך המשחקים.
אף אחד לא מושלם.
הקלות של להפנים נטיות ולהאבד בהן היא מטעה.
בלהביע דעה,
אתם מכריחים את עצמכם ואלה סביבכם
להעריך מחדש את הפעולות שלהם ואת התפיסות שלהם.
לכולם בחדר הזה יש קול.
אתם חייבים להשתמש בו, ואתם חייבים להשתמש בו באחריות.
לא רק שאתם יכולים לחולל שינוי,
אלא אתם יכולים לתת כוח לאחרים לעשות זאת גם.
תודה לכם.