Cât de des auzim că oamenilor pur și simplu nu le pasă?
De câte ori vi s-a spus
că o schimbare adevărată, substanțială, nu e posibilă
pentru că majoritatea oamenilor e prea egoistă,
prea proastă sau prea leneșă
ca să încerce să facă diferența în comunitate?
Vreau să vă spun că apatia, așa cum credem că există,
nu există cu adevărat
și că oamenilor chiar le pasă,
numai că trăim într-o lume
care descurajează implicarea,
punând obstacole și bariere în fața noastră.
Și o să vă dau câteva exemple.
Să începem cu primăria.
Ați mai văzut așa ceva până acum?
Aceasta este o reclamă într-un ziar.
E o notificare de construcție a unei noi clădiri de birouri,
astfel încât cartierul să știe ce se întâmplă.
După cum puteți vedea, nu se poate citi.
Trebuie să te uiți jos de tot
ca să poți vedea despre ce adresă e vorba
și să te uiți și mai jos de atât, la un font de 10,
ca să afli cum te poți implica.
Imaginați-vă ce ar fi dacă sectorul privat și-ar face reclamă tot așa,
dacă Nike ar vrea să vândă o pereche de pantofi
(Râsete)
și ar pune o asemenea reclamă într-un ziar.
(Aplauze)
Asta nu se va întâmpla niciodată.
Nu veți vedea niciodată o asemenea reclamă
pentru că Nike vrea să le cumpărați încălțămintea.
Dar orașul Toronto
nu vrea să vă implicați în faza de proiectare,
pentru că, în caz contrar, reclamele ar arăta așa...
cu toate informațiile vizibile și clare.
Câtă vreme orașul pune astfel de afișe
ca să-i implice pe cetățeni,
bineînțeles că oamenii nu se vor implica.
Dar asta nu e apatie.
E excludere intenționată.
(Aplauze)
Spațiul public.
(Aplauze)
Felul în care ne batem joc de spațiile publice
este un mare obstacol
în calea oricărei schimbări politice progresive.
Pentru că, practic, am pus o etichetă pe libertatea de exprimare.
Cine are cei mai mulți bani are și cea mai clară voce,
dominând mediul vizual și mintal.
Problema cu acest model
este că există niște mesaje extraordinare care trebuie spuse
și care nu sunt profitabile.
Așa că nu le veți vedea niciodată pe un panou publicitar.
Mass-media joacă un rol important
în dezvoltarea relației noastre cu schimbarea politică,
în principal prin ignorarea politicii
și centrând atenția pe celebrități și scandaluri.
Dar chiar și atunci când se vorbește despre subiecte politice importante,
se face în așa fel încât să descurajeze implicarea.
Și o să vă dau un exemplu.
Revista Now de săptămâna trecută,
apare săptămânal în Toronto.
Aceasta e coperta.
E un articol despre o reprezentație teatrală
și începe cu câteva informații de bază, despre locație,
în caz că vreți să mergeți s-o vedeți după ce ați citit articolul.
Locul, ora, site-ul.
La fel și în acest caz: o recenzie a unui film,
o recenzie de artă, o recenzie a unei cărți.
Citiți articolul și în cazul în care vreți să mergeți...
Un restaurant.
Poate că nu vreți doar să citiți, ci să mergeți la restaurant,
așa că vă spun unde e, ce prețuri are,
adresa, numărul de telefon etc.
Apoi ajungeți la articolele politice.
Iată un articol despre o importantă cursă electorală.
Vorbește despre candidați, e scris foarte bine,
dar nu sunt informații suplimentare,
nu sunt site-uri pentru campanie,
despre data dezbaterile, unde e sediul de campanie.
Iată un alt articol bun
despre o nouă campanie ce se opune privatizării transportului public,
dar fără nicio informație de contact pentru campanie.
Mesajul general pare să fie că cititorii vor fie să mănânce,
să citească o carte, să vadă un film, dar nu să se implice în comunitate.
Și poate credeți că e un aspect minor,
dar cred că e important pentru că dă tonul
și reafirmă ideea periculoasă
că politica e un sport cu spectatori.
Eroi: Cum vedem capacitatea de a conduce?
Priviți aceste 10 filme. Ce au ele în comun?
Știe cineva?
Toate au eroi care au fost aleși.
Cineva a venit la ei și le-a zis: „Tu ești cel ales.
Există o profeție. Trebuie să salvezi lumea.”
Și apoi cineva se duce și salvează lumea pentru că așa li s-a zis.
Și sunt însoțiți de câțiva prieteni.
Asta mă ajută să înțeleg
de ce mulți oameni nu se văd în postura de lider.
Pentru că asta transmite toate mesajele greșite despre ce înseamnă să fii lider.
Un efort eroic e un efort colectiv în primul rând.
În al doilea rând, e imperfect, nu arată bine
și nu începe și se termină brusc.
E un proces continuu, toată viața.
Dar și mai important e faptul că e voluntar.
E voluntar.
Câtă vreme ne învățăm copiii
că eroismul începe când cineva îți face un semn pe frunte
sau îți spune faci parte dintr-o profeție,
uităm cea mai importantă caracteristică a calității de lider,
ce vine din interior:
că trebuie să-ți urmezi propriile visuri,
fără să îți fi cerut cineva asta,
și apoi să lucrezi cu alții ca să le faci să devină realitate.
Partidele politice: o, doamne!
Partidele politice ar putea și ar trebui să fie
unul din punctele de intrare principale
pentru ca oamenii să se implice în politică.
Din păcate, ele au ajuns să fie niște organizații lipsite de creativitate
și de capacitatea de a inspira pe alții,
care se bazează atât de mult pe sondarea pieții,
pe sondaje și pe grupuri țintă,
încât ajung să spună același lucru.
Practic ne repetă ceea ce vrem deja să auzim,
în loc să vină cu idei îndrăznețe și creative.
Oamenii își dau seama și asta conduce la cinism.
(Aplauze)
Statutul caritabil.
Grupurile care au statut caritabil în Canada nu au voie să-și facă lobby.
Asta e o problemă majoră și un imens obstacol în calea schimbării,
deoarece asta înseamnă că unele din cele mai pasionatne și informate voci
sunt reduse la tăcere, mai ales în perioada alegerilor.
Asta mă duce la ultimul punct:
alegerile.
După cum poate ați observat, alegerile din Canada sunt o glumă.
Folosim sisteme demodate,
care sunt necinstite și creează rezultate aleatorii.
În prezent, Canada e condusă de un partid
pe care majoritatea canadienilor nu l-au vrut.
Cum putem să încurajăm oamenii să voteze
dacă voturile nu contează în Canada?
Dacă le punem pe toate cap la cap,
normal că oamenii sunt apatici,
e ca și cum ai încerca să dai cu capul de un zid.
Nu încerc să fiu pesimist
vorbind despre toate aceste obstacole și explicând ce piedici avem.
Dimpotrivă, cred că oamenii sunt minunați și inteligenți
și că le pasă.
Dar, după cum am spus, trăim în acest mediu
în care ne sunt puse în față o mulțime de obstacole.
Câtă vreme credem că oamenii, vecinii noștri,
sunt egoiști, proști sau leneși,
nu există nicio rază de speranță.
Dar putem schimba toate aceste lucruri pe care le-am menționat.
Putem să deschidem primăria.
Putem să reformăm sistemul electoral.
Putem să democratizăm spațiul public.
Mesajul meu principal este:
dacă putem să redefinim apatia,
nu ca un fel de sindrom intern,
ci ca o rețea complexă de bariere culturale
care susțin neimplicarea
și dacă putem să definim și să identificăm
acele obstacole,
atunci putem să lucrăm împreună pentru a trece peste ele
și atunci totul e posibil.
Mulțumesc.
(Aplauze)