Kiek kartų esate girdėję sakant,
kad žmonėms paprasčiausiai niekas nerūpi?
Kiek kartų jums yra sakę,
kad neįmanoma iš tikrųjų kažką pakeisti
todėl, kad dauguma žmonių yra per dideli savanaudžiai,
per kvaili ar per tingūs
tam, kad bandytų kažką pakeisti savo visuomenėje?
Šiandien aš teigiu, kad apatiškumas - toks, kokį mes manome gerai pažįstantys -
iš tiesų neegzistuoja,
ir kad priešingai - žmonėms ne visvien,
bet mes gyvename pasaulyje,
kuriame esame aktyviai atgrasomi nuo veiklos ir įsitraukimo
nuolat prikuriant kliūčių ir trukdžių mūsų kelyje.
Duosiu jums keletą pavyzdžių.
Pradėkim nuo miesto rotušės.
Ar esate kada matę vieną šitų?
Tai reklama iš laikraščio.
Pranešimas apie zonų pakeitimą naujam biurų pastatui,
parašytas tam, kad vietos bendruomenė žinotų, kas vyksta.
Kaip patys matote, įskaityti neįmanoma.
Tik antroje teksto pusėje
sužinosite, apie kurį adresą apskritai kalbama,
ir dar žemiau, mažytėmis 10 šrifto dydžio raidėmis
parašyta, kaip galima įsitraukti į susijusią veiklą.
Įsivaizduokite kaip atrodytų, jei taip reklamuotųsi privatusis sektorius -
jei Nike norėtų parduoti porą sportbačių
ir įdėtų į laikraštį štai tokią reklamą.
(Plojimai)
Taip neatsitiktų niekada gyvenime.
Jūs niekada nepamatysite tokios reklamos,
nes Nike iš tiesų suinteresuoti, kad jūs pirktumėt jų batelius.
Kai tuo tarpu Toronto miestas
akivaizdžiai nenori, kad jūs dalyvautumėte miesto planavimo veikloje,
nes kitu atveju jų pranešimai atrodytų kaip nors taip --
su visa informacija pateikta aiškiai ir suprantamai.
Jei miestas platina tokio tipo pranešimus
ir taip bando įtraukti žmones,
tada akivaizdu, kad žmonės jokioje veikloje nedalyvaus.
Bet tai nėra apatija;
tai tyčinis atskyrimas.
Viešoji erdvė.
(Plojimai)
Tai, kad mes neteisingai naudojame viešąją erdvę
yra didžiulė kliūtis
siekiant bet kokių pažangių politinių pokyčių.
Nes iš esmės mes užklijuojame etiketę su kaina ant saviraiškos laisvės.
Tas, kas turi daugiausiai pinigų, gauna kalbėti garsiausiai,
ir dominuoja vaizdinėje ir protinėje aplinkoje.
Šito modelio bėda yra ta,
kad yra nemažai fantastiškų idėjų, kurios privalo būti išsakytos,
bet kurių paskelbimas neneša pelno.
Ir todėl jūs niekada jų neišvysite ant reklaminio plakato.
Žiniasklaida žaidžia svarbų vaidmenį
kurdama mūsų ryšį su politiniais pokyčiais -
pagrinde ignoruodama politiką
ir kreipdama daugiausiai dėmesio pramogų pasaulio žvaigždėms ir skandalams.
Tačiau netgi tada, kai žiniasklaida kalba apie svarbius politinius klausimus,
mano manymu, ji tai daro taip, kad atgraso mus nuo veiklos ir įsitraukimo.
Duosiu jums pavyzdį: praeitos savaitės žurnalas Now -
pažangus miesto savaitraštis leidžiamas Toronte.
Čia pirmo puslapio straipsnis.
Rašoma apie teatro vaidinimą;
straipsnis prasideda esmine informacija apie tai, kur jis vyksta,
jei perskaitę straipsnį kartais norėtumėt patys nueiti ir pasižiūrėti,
veiksmo vieta, laikas, internetinis puslapis.
Tas pats ir čia - tai filmo apžvalga,
meno apžvalga,
knygos apžvalga, kur vyks skaitymas, jei norėtumėt patys nueiti.
Restoranas - galbūt norėsite ne tik apie jį paskaityti,
gal norėsite ir apsilankyti pačiame restorane.
Taigi jums pranešama, kur jis yra, kokios ten kainos,
adresas, telefono numeris, ir taip toliau.
Ir tada prieiname straipsnius politinėmis temomis.
Štai puikus straipsnis apie svarbius vykstančius rinkimus.
Rašoma apie kandidatus, straipsnis puikiai parašytas,
bet nėra jokios informacijos, jokio tęsinio -
nei rinkiminių kampanijų internetinių puslapių,
nei informacijos apie tai, kada vyks debatai, nei kur rasti kampanijų centrus.
Štai dar vienas geras straipsnis
apie naują iniciatyvą, nepritariančią tranzito privatizavimui
be jokios iniciatyvos organizatorių kontaktinės informacijos.
Įspūdis toks,
kad skaitytojai ko gero norės pavalgyti,
galbūt - paskaityti knygą, galbūt pažiūrėti filmą, bet ne dalyvauti visuomeninėje veikloje.
Ir galbūt jums tai pasirodys smulkmena,
bet aš manau, kad tai svarbu, nes tai užduoda tam tikrą toną
ir įtvirtina pavojingą suvokimą,
kad politinę veiklą galima tik stebėti.
Herojai: kaip mes suvokiame lyderystę?
Pažvelkite į šiuos 10 filmų. Ką jie turi bendro?
Niekas nežinote?
Visuose juose filmo herojus buvo išrinktas.
Kažkas atėjo ir pasakė jam "Tu esi išrinktasis.
Taip buvo išpranašauta. Tu privalai išgelbėti pasaulį."
Ir tada jis eina išgelbėti pasaulio, nes kažkas jam taip liepė,
padedamas keleto keliaujančiųjų drauge.
Šitai padeda man suprasti,
kodėl tiek daug žmonių sunkiai įsivaizduoja save lyderiais.
Nes mums perduodami visiškai klaidingi signalai apie tai, ką reiškia lyderystė.
Herojiškos pastangos yra bendros pastangos,
tai pirma.
Antra, tai netobula; neitin įspūdingai atrodo;
bei neprasideda ir nesibaigia staiga.
Tai ilgalaikis, visą gyvenimą besitęsiantis procesas.
bet visų svarbiausia - tai savanoriška.
Tai savanoriška.
Tol, kol mokysime savo vaikus,
kad herojiškumas prasideda tik tada, kai kas nors pažymi tavo kaktą ypatingu ženklu,
arba praneša tau, kad esi pranašystės dalis,
jie nesupras pačio svarbiausio lyderystės bruožo -
to, kad ji ateina iš vidaus.
Tai reiškia siekti savo paties svajonių -
niekam neprašant, niekam neprašant -
ir tada dirbti kartu su kitais tam, kad tos svajonės išsipildytų.
Politinės partijos - o, brolyti.
Politinės partijos galėtų ir turėtų būti
vienas pačių elementariausių pradžios taškų,
kur žmonės imtų dalyvauti politinėje veikloje.
Vietoj to, deja, jos yra tapusios
neįkvepiančiomis ir nekūrybiškomis organizacijomis,
kurios yra taip priklausomos nuo rinkos tyrimų,
apklausų ir tikslinių grupių,
kad galiausiai išeina taip, kad jos visos kalba tą patį,
iš esmės vėl išspjaudamos mums tai, ką mes ir taip norime girdėti
ir taip atitraukia dėmesį nuo drąsių ir kūrybiškų idėjų.
Ir žmonės tai jaučia, ir tai skatina jų ciniškumą.
(Plojimai)
Labdaringų organizacijų statusas:
Grupės, turinčios labdaringumo statusą Kanadoje neturi teisės užsiimti propagavimu.
Tai didžiulė problema ir didžiulė kliūtis pokyčiams,
nes tai reiškia, jog dalis pačių entuziastingiausių ir geriausiai informuotų balsų
yra visiškai užčiaupiami, ypač rinkimų sezono metu.
Ir tai atveda mus prie paskutinio aspekto,
kuris yra mūsų rinkimai.
Galbūt ir patys jau pastebėjote, kad mūsų rinkimai Kanadoje yra tiesiog juokingi.
Mes naudojame pasenusias sistemas,
kurios nėra sąžiningos ir kurios sukuria atsitiktinius rezultatus.
Šiuo metu Kanadai vadovauja partija,
kurios dauguma kanadiečių net nenorėjo.
Tai kaip mes galim sąžiningai ir nuoširdžiai skatinti daugiau žmonių eiti balsuoti,
jei balsai Kanadoje nieko nelemia?
Sudėkite visa tai į vieną krūvą
ir žinoma, žmonės yra apatiški.
Tai tas pats, kaip bandyti galva pramušti sieną.
Aš nenoriu pasirodyti pesimistiškas
iškeldamas į paviršių visas šias kliūtis ir aiškindamas, kas stovi mūsų kelyje.
Visai priešingai: tiesą sakant, aš manau, kad žmonės yra nuostabūs ir protingi
ir kad jiems tikrai daug kas rūpi.
Bet, kaip jau minėjau, mes gyvename tokioje aplinkoje,
kur visos šios kliūtys pastoja mums kelią.
Tol, kol mes manysime, kad žmonės, mūsų pačių kaimynai,
yra savanaudžiai, kvailiai ar tinginiai,
tol vilties nebus.
Bet mes galime pakeisti visus tuos dalykus, apie kuriuos aš kalbėjau.
Mes galime padaryti miesto rotušę atviresnę.
Mes galime reformuoti rinkimų sistemas.
Mes galime padaryti viešąją erdvę demokratiškesnę.
Mano pagrindinė mintis yra tokia:
jei mes sugebėsime iš naujo apibrėžti apatiškumą
ne kaip kažkokį vidinį sindromą,
bet kaip sudėtingą kultūrinių barjerų tinklą,
kuriuo įtvirtinamas neaktyvumas,
ir jei mes sugebėsime aiškiai apibrėžti, aiškiai įvardyti,
kokios yra tos kliūtys,
ir tada, jei sugebėsime dirbti kartu tam, kad tų kliūčių atsikratytume,
tuomet viskas taps įmanoma.
Ačiū jums.
(Plojimai)