רואלד אמונדסן בילה כמעט שנתיים בלהתכונן למסע הארקטי שלו.
הוא הבטיח מימון מהכתר הנורווגי ובחר בקפידה צוות נאמן.
הוא אפילו קיבל ברכה מהחוקר הנודע פרידטיוף ננסן,
יחד עם שימוש בספינתו, פראם, שנבנתה במיוחד לעמוד בקרח.
עכשיו, כשהמסע יוצא לדרכו, היתה לו הכרזה נוספת אחרונה לצוותו:
הם עומדים לצאת בכיוון השני.
עד תחילת המאה ה 20,
כמעט כל אזור על כדור הארץ זכה לביקור של בני אדם ומופה,
ורק שני אזורים עיקריים נשארו:
הקוטב הצפוני, עמוק במימי האזור הארקטי,
והקוטב הדרומי, נמצא בתוך היבשת הקפואה שהתגלתה לאחרונה
באוקיינוס האנטארקטי הרחב.
בוגר כמה משלחות,
אמונדסן חלם זמן רב להגיע לקוטב הצפוני.
אבל ב 1909, בזמן ההכנות,
חדשות הגיעו שהחוקרים אמריקאים פרדריק קוק ורוברט פירי
העלו טענות יריבות להישג.
במקום לנטוש את המסע המתכונן,
אמונדסן החליט לשנות את הכיוון למה שהוא קרא "הבעיה הגדולה האחרונה."
אבל הצוות של אמונדסן לא היה היחיד שנשמר באפלה.
הקצין הימאי הבריטי רוברט פ. סקוט כבר ביקר באנטארקטיקה,
והוביל משלחת משלו לקוטב הדרומי.
עכשיו, כשספינתו של סקוט - הטרה נובה - הגיעה למלבורן ב 1910,
קיבלו אותו חדשות שאדמונדסון גם יצא לקוטב הדרומי.
בניגוד לרצונו, סקוט מצא את עצמו במרוץ מול הנורווגי
במה שהעיתונים קראו לו "המרוץ לקוטב הדרומי".
ועדין, אם זה היה מרוץ, הוא היה מוזר.
המשלחות יצאו בזמנים שונים ממקומות שונים,
והיו להם תוכניות שונות מאוד למסע.
אמונדסן היה ממוקד רק בלהגיע לקוטב.
מיודע על ידי החקר הארקטי שלו,
הוא השתמש בידע האינואיטי והנורווגי
והגיע עם צוות קטן של גברים ויותר ממאה כלבים.
החוקרים שלו היו לבושים בעור כלבי ים ופרוות,
כמו גם סקי ונעליים מתוכננים במיוחד.
אבל התוכנית של סקוט היתה יותר מורכבת.
כשהוא יוצא למסע נרחב של מדע ומחקר,
הוא יצא עם פי שלושה גברים מאדמונדסון,
יחד עם 30 כלבים, 19 פונים סיביריים,
ו 3 מזחלות ממונעות משוכללות.
אבל הכלים והאנשים הנוספים האלה
הכבידו על הספינה כשהיא נלחמה בסערות של האוקיינוס הדרומי.
כשהם החלו לבסוף להכין אספקה,
הם גילו שגם הפונים וגם המזחלות הממונעות
לא יעילים בקרח והשלג הקשים.
באביב 1911, אחרי שחיכו שהלילה הקוטבי הארוך יסתיים,
שתי המשלחות החלו את המסע דרומה.
הצוות של סקוט עבר על קרחון בירדמור,
במסלול של הנסיון הקודם של ארנסט שקלטון להגיע לקוטב.
אבל למרות שהמסלול תועד, הוא הוכח כאיטי ומפרך.
בינתיים, למרות התחלה קשה ראשונית,
צוות חמישה האנשים של אמונדסן היו בקצב טוב בשימוש במסלול שלא מופה בעבר
דרך אותם הרים טרנס אנטארקטיים.
הם נשארו לפני הצוות של סקוט,
וב 14 בדצבמר הגיעו ראשונים ליעד המבודד.
כדי להמנע מדו המשמעות שסבבה את הטענות לקוטב הצפוני של קוק ופרי,
הצוות של אמונדסן נע באזור בגריד
כדי לוודא שהם כיסו את מיקום הקוטב,
יחד עם דגלים וסמן אוהל,
הם השאירו מכתב לסקוט, שלא יגלה אותו עד חודש מאוחר יותר.
אבל כשהחבורה של סקוט הגיע לקוטב,
הפסד ה"מרוץ" היתה האחרונה בדאגותיהם.
בדרך חזרה למחנה, שניים מחמשת האנשים נכנעו לכוויות קור
רעב ותשישות.
החוקרים הנותרים קיוו למפגש מתוכנן מראש
עם צוות שנשלח מהבסיס,
אבל בגלל סדרה של תקלות, טעויות בשיקול דעת וחוסר תקשורת,
ההצלה שלהם מעולם לא הגיעה.
שרידיהם, יחד עם יומנו של סקוט, לא יימצאו עד האביב.
היום, מדענים ממדינות שונות
חיים ועובדים בתחנות מחקר אנטארקטיות.
אבל המסעות של החוקרים הראשונים לא נשכחו.
למרות הגורלות השונים שלהם, הם לעולם יהיו מאוחדים בהיסטוריה,
ובשם הבסיס שמסמן את הקוטב הדרומי.