Jedna moja prijateljica se vozila taksijem do aerodroma pre neki dan.
Na putu do aerodroma je ćaskala sa taksistom
i on joj je rekao, krajnje iskreno:
„Vidi se da si baš dobra osoba.“
Kada mi je kasnije ispričala tu priču,
rekla je da nije mogla da veruje koliko se dobro zbog toga osetila,
da joj je to mnogo značilo.
Ovo može delovati kao preterana reakcija
moje drugarice na reči potpunog neznanca,
ali ona nije jedina u tome.
Ja sam društvena naučnica.
Izučavam psihologiju dobrih ljudi,
a istraživanje u mojoj oblasti kaže da je mnogima među nama duboko stalo
da se osećamo kao dobra osoba i da nas drugi vide kao dobru osobu.
E, sad, vaša definicija „dobre osobe“ i vaša definicija „dobre osobe“
i možda taksistina definicija „dobre osobe“ -
ne moramo svi imati istu definiciju,
ali šta god da je naša definicija,
taj moralni identitet je važan za mnoge među nama.
Ako ga neko dovede u pitanje, na primer, preispituju nas zbog šale koju ispričamo,
ili je možda, recimo, naša radna snaga homogena
ili imamo nezgodan poslovni izdatak,
često zauzimamo odbrambeni stav.
Mislim, ponekad se pozivamo
na sve načine na koje pomažemo ljudima iz marginalizovanih grupa,
na donacije u dobrotvorne svrhe
ili na sve naše sate volonterskog rada za neprofitne organizacije.
Trudimo se da zaštitimo taj identitet dobre osobe.
To je mnogima od nas važno.
Ali, šta ako vam kažem sledeće?
Šta ako bih vam rekla da nas vezanost za to da smo dobri ljudi
sputava u tome da budemo bolji ljudi?
Šta ako vam kažem da je naša definicija „dobre osobe“ toliko uska
da je naučno nemoguće dostići je?
Šta ako bih vam rekla da put do toga da postanete bolja osoba
počinje time što se oslobodite toga da ste dobra osoba?
Da vam sada ispričam ponešto
o istraživanju načina na koji ljudski um funkcioniše
da bih ovo objasnila.
Mozak se oslanja na prečice da bi obavio dobar deo svojih zadataka.
To znači da se često
vaši mentalni procesi obavljaju izvan vaše svesti,
kao da su u režimu smanjenog korišćenja baterije,
negde u nesvesnom delu uma.
To je zapravo pretpostavka ograničene racionalnosti.
Ograničena racionalnost je ideja dobitnika Nobelove nagrade
da ljudski um poseduje ograničene resurse za skladištenje,
ograničenu moć obrade,
i posledično se oslanja na prečice da bi obavio veliki deo posla.
Tako, na primer,
neki naučnici procenjuju da u svakom trenutku...
Treba da bolje pucnem, je l' da? Evo.
(Smeh)
U svakom datom momentu,
11 miliona pojedinačnih informacija pristiže u naš um.
Jedanaest miliona.
A samo 40 njih se svesno obradi.
Dakle, 11 miliona, 40.
Mislim, da li vam se ikada ovo desilo?
Da li ste nekada imali zaista užurban dan na poslu,
vozite se kući,
i kada stignete do vrata,
shvatate da se ni ne sećate vožnje do kuće,
na primer, da li ste naletali na zelena ili crvena svetla.
Uopšte se ne sećate. Bili ste na autopilotu.
Ili da li ste nekada otvorili frižider,
tražili puter,
mogli ste se zakleti da ga nije bilo,
a zatim ste shvatili da je puter sve vreme bio pred vama?
To su ti trenuci pravljenja grešaka kojima se smejemo,
a to je nešto što se dešava u mozgu
koji može da podnese da u njega uđe 11 miliona podataka,
a da samo 40 bude svesno obrađeno.
To je ograničeni deo ograničene racionalnosti.
Ovaj rad na temu ograničene racionalnosti
inspirisao je moje radove u saradnji
sa Maksom Bejzermanom i Mazarin Benaži
na temu nečega što zovemo ograničenom etičnošću.
Ista je pretpostavka kao i kod ograničene racionalnosti,
da imamo ljudski um koji je ograničen na neki način
i oslanja se na prečice,
a te prečice nas nekada mogu navesti na pogrešan put.
Kod ograničene racionalnosti,
to će možda uticati na to koje žitarice ćemo kupiti u prodavnici
ili na to koji ćemo proizvod predstaviti na zasedanju odbora.
Uz ograničenu etičnost, ljudski um,
isti ljudski um
donosi odluke,
a ovde se radi o tome koga sledećeg zaposliti,
koji vic ispričati
ili da li treba doneti nezgodnu poslovnu odluku.
Dozvolite da vam iznesem primer ograničene etičnosti na poslu.
Nesvesna pristrasnost je jedno od područja
gde vidimo efekte ograničene etičnosti.
Nesvesna pristrasnost se odnosi na asocijacije koje imamo u umu,
prečice koje mozak koristi da bi organizovao informacije,
vrlo verovatno izvan vaše svesti
i ne podudaraju se nužno da vašim svesnim uverenjima.
Istraživači Nosek, Benaži i Grinvald
pregledali su podatke dobijene od nekoliko miliona ljudi
i našli su da, na primer,
većina Amerikanaca bele rase može brže i lakše
da poveže bele ljude i dobre stvari
nego crne ljude i dobre stvari,
a većina muškaraca i žena može brže i lakše da dovede u vezu
muškarce i nauku nego žene i nauku.
Ove asocijacije se ne poklapaju nužno
sa onim što ljudi svesno misle.
Oni u stvari mogu imati vrlo egalitarna gledišta.
Tako se ponekad tih 11 miliona i tih 40 informacija prosto ne uklapaju.
Evo još jednog primera:
konflikt interesa.
Skloni smo tome da potcenimo koliko mali poklon -
zamislite hemijsku ili večeru -
koliko taj mali poklon može uticati na naše odlučivanje.
Ne shvatamo da naš um nesvesno izdvaja dokaze
da bi podržao stanovište onoga ko je dao poklon,
bez obzira na to koliko se svesno trudimo da budemo objektivni i profesionalni.
Takođe vidimo ograničenu etičnost -
uprkos našoj privrženosti tome da budemo dobri ljudi,
ipak pravimo greške,
i to pravimo greške koje nekada povređuju druge,
koje nekad podstiču nepravdu,
uprkos najboljim nastojanjima,
i branimo svoje greške umesto da učimo iz njih.
Na primer,
kada sam dobila imejl od studentkinje iz svoje grupe
u kome je stajalo da je tekst koji sam zadala,
koji sam zadavala godinama,
seksistički.
Ili kada sam pomešala dva studenta u grupi
koji su bili iste rase -
a uopšte nisu ličili -
kada sam ih pomešala
više puta, pred svima.
Takve greške šalju nas, šalju mene,
u opasno odbrambeno stanje.
Ostavljaju nas da se borimo za taj identitet dobre osobe.
Ali, najnoviji rad na kome sam radila vezan za ograničenu etičnost sa Meri Kern
kaže da ne samo da smo skloni greškama,
već da ta sklonost ka pravljenju grešaka
zavisi od toga koliko smo blizu toj opasnoj zoni.
Većim delom vremena niko ne dovodi u pitanje naš identitet dobre osobe,
tako da ne razmišljamo previše
o etičkim posledicama svojih odluka
i naš model pokazuje da se tada sve više okrećemo
ponašanjima koja su sve manje etična, u većini slučajeva.
Sa druge strane, neko bi mogao preispitati naš identitet
ili bismo to učinili mi sami, nakon promišljanja.
Tako etičke implikacije naših odluka postaju zaista primetne,
i u tim situacijama se sve više okrećemo postupcima dobre osobe
ili, da budemo precizniji,
sve više ka postupcima zbog kojih se osećamo kao dobra osoba,
što, naravno, nije uvek isto.
Ideja ograničene etičnosti
je da možda precenjujemo
značaj uloge unutrašnjeg kompasa u našim etičkim odlukama.
Možda precenjujemo koliko naš lični interes
pokreće naše odluke
i možda ne shvatamo koliko naša slika o sebi kao dobroj osobi
utiče na naše ponašanje,
da se zapravo toliko trudimo da zaštitimo taj identitet dobre osobe,
da se klonimo te zone opasnosti,
da ne dajemo prostora sebi da učimo iz svojih grešaka
i da zaista budemo bolji ljudi.
Možda je to tako jer očekujemo da to bude lako.
Imamo definiciju dobre osobe koja je ili-ili.
Ili ste dobra osoba ili niste.
Ili imate integritet ili nemate.
Ili jeste rasista, seksista, ili homofob ili niste.
A u ovoj definiciji ili-ili nema mesta za razvoj.
A inače,
to ne radimo u većini segmenata života.
Na primer, ako treba da naučite računovodstvo,
išli biste na časove računovodstva
ili, ako postanete roditelj,
uzmete knjigu i čitate o tome.
Pričamo sa stručnjacima,
učimo iz svojih grešaka,
dopunjavamo znanje,
jednostavno stalno napredujemo.
Ali, kada se radi o tome da budemo dobri ljudi,
mislimo da je to nešto što prosto treba da znamo,
što se podrazumeva da radimo,
bez ikakvog truda ili razvoja.
Zato sam razmišljala
šta bi bilo da prosto zaboravimo na to da budemo dobri ljudi,
prosto da se oslobodimo toga,
i da umesto toga postavimo viši standard,
da budemo donekle dobra osoba?
Donekle dobra osoba zasigurno i dalje pravi greške.
Kao donekle dobra osoba, stalno pravim greške.
Ali, kao donekle dobra osoba, trudim se da učim iz njih, da ih prisvojim.
Očekujem ih i tragam za njima.
Shvatam da postoji cena ovih grešaka.
Kada se radi o pitanjima poput etike, predrasuda, raznolikosti i inkluzije,
postoji stvarna cena za stvarne ljude,
i to prihvatam.
Kao donekle dobra osoba, zapravo,
postajem bolja u prepoznavanju sopstvenih grešaka.
Ne čekam da mi ljudi ukažu na njih.
Vežbam da ih pronalazim,
i kao rezultat...
Naravno, to ponekad može da izazove osećaj sramote
i da bude neprijatno.
Ponekad postavimo sebe u ranjiv položaj.
Ali, kroz svu tu ranjivost,
kao i u svemu ostalom u čemu pokušavamo da budemo bolji,
vidimo napredak.
Vidimo razvoj.
Omogućavamo sebi da postanemo bolji.
Zašto ne bismo to pružili sebi?
U svakom drugom području života, dajemo sebi prostora za razvoj -
osim u ovome, gde je to najvažnije.
Hvala.
(Aplauz)