Mitől válik egy könyv könyvvé?
Csupán attól, hogy tudást tárol és ad közre?
Vagy a papírjához,
kötéséhez,
betűtípusához,
nyomdafestékhez,
kézbevételkor érzett súlyához,
az oldalak illatához
van ennek valami köze?
Valószínűleg nem.
Hát ez?
A kérdésre válaszolva
vissza kell térnünk a könyvek kezdetéhez,
s föl kell fognunk, hogy ezekből az elemekből hogyan lesz valami,
ami több, mint részei összessége.
A legrégebbi könyvnek tekintett tárgy a kódex,
egy halom, egyik szélén összefogott lap.
Ám a könyvek történetében az igazi fordulópont
Johannes Gutenberg volt, aki a 15. század közepén föltalálta a nyomósajtót.
Az egyenként szedhető betűk elvét a keleti kultúra sokkal előbb föltalálta,
de a Gutenberg-féle sajtó bevezetése meghatározó hatású volt.
Hirtelen a szerzetesek kiváltságos osztályának és az uralkodó osztálynak
már nem volt hatalma a szövegelőállítás fölött.
A közlendők könnyebben terjedhettek,
és nyomtatványokat állandóan lehetett gyártani,
ezért Európában a nyomdák gomba módra szaporodtak.
A könyvészet népszerűségének terméke bizonyos szempontból ismerős,
de más vonatkozása lényegesen más.
A könyv lényege a papír, a betűtípus és a borítólap.
Kína több mint 2000 éve fölfedezte a papírt mint írásra alkalmas felületet,
amelyet időben megelőzött az egyiptomi papirusz.
Sőt, a 16. századig az európaiak
többnyire falapokra
és kifeszített állatbőrökből készült tartós pergamenre írtak.
A papír népszerűsége végül győzött Európában,
s a legtöbb nyomtatványnál fölváltotta a pergament, mert olcsóbb volt nála.
A nyomdafestékek növényi és állati színezékekből,
és vízből vagy borból készültek,
de mivel a víz nem tapad a fémbetűkhöz,
a nyomósajtónál át kell térniük az olajalapú nyomdafestékre.
A nyomdafesték lámpakoromból
terpentin
és dióolaj hozzáadásával készült.
De mi a helyzet a betűk nagyságával és fajtájával?
A legkorábbi betűkészletek ólomötvözetből domborúra öntött
fordított betűkből álltak,
Kézi munkával készültek, és drágák voltak,
és a betűk kialakítása az egyes betűmetszőkre volt jellemző.
A tömeggyártás és a mindenkinek elérhető szövegszerkesztő rendszer megjelenéséig
a szabványosítás nem volt lehetséges.
Nicolas Jensonnak köszönhetjük két latinbetűs készlet megtervezését,
amelyeket ezernyi másik követett,
beleértve az ismert Times Romant.
Valaminek az egészet össze kellett tartania,
s egészen a 15. század végéig a könyvek táblái
összeragasztott papírlapokból
vagy fából készültek.
Ezeket végül kartonpapír váltotta föl,
amelyet a 17. században eredetileg kiváló minőségű kötésekre szántak,
de később ez lett az olcsóbb megoldás.
Bár manapság a tömeggyártású borítók illusztrációja marketing célú,
a korai könyvek tábláit a megrendelő igénye alakította.
Még a könyvek gerincének is megvan a maga története.
Kezdetben ezeket esztétikai szempontból nem tartották lényegesnek,
és a korai könyvek gerince nem domború, hanem sík kialakítású volt.
A sík alak megkönnyítette az olvasást,
mert a könyvet sík lapra lehetett tenni.
De ezek a gerincek könnyen sérültek még a rendeltetésszerű használattól is.
A kerek alak megoldotta ezt a gondot,
bár új nehézségek merültek föl,
pl. az, hogy a könyv önmagától becsukódott.
De a rugalmasság fontosabb volt,
különösen a jövő-menő olvasónak.
Ha a könyv fejlődésével a bekötött szöveget fölváltjuk
lapos képernyővel és elektronikus festékkel,
attól ezek a tárgyak és fájlok már igazi könyvvé válnak?
Vajon a tábla érintése
vagy a papír illata valami lényegeset tesz hozzá az élményhez?
Vagy a csodás elevenség csupán a szavakban rejlik,
és nem számít, hogyan jelennek meg?