Què fa que un llibre sigui un llibre?
És qualsevol cosa que conté i comunica informació?
O té a veure amb paper,
enquadernació,
tipografia,
tinta,
el pes a les mans,
l'olor de les pàgines?
Això és un llibre?
Probablement no.
Però i això?
Per poder respondre,
hem de retrocedir fins als inicis del llibre per saber
i comprendre com aquests elements conflueixen per fer quelcom més
que la suma de les seves parts.
L'objecte més antic que considerem un llibre és un còdex,
una pila de pàgines lligades per un costat.
Però el veritable punt d'inflexió
fou la impremta de Johannes Gutenberg a mitjans del segle XV.
El concepte de tipus mòbil s'havia inventat molt abans a Orient,
però la introducció de la impremta de Gutenberg tingué un impacte profund.
De cop, una elit de monjos i la classe governant
van deixar de controlar la producció de textos.
Els missatges es podien divulgar amb més facilitat
i se'n podien fer còpies constantment,
així que brotaren impremtes arreu d'Europa.
El producte d'aquest boom bibliogràfic ens és familiar en alguns aspectes,
però notablement diferent en altres.
L'esquelet d'un llibre és paper, tipografia i coberta.
Fa més de 2.000 anys, la Xina inventà el paper com a superfície d'escriptura,
precedida pel papir egipci.
Tot i això, fins al segle XVI,
els europeus escrivien sobre fines làmines de fusta
i resistents pergamins fets a partir de la pell estirada d'animals.
Amb el temps, la popularitat del paper s'extengué per tota Europa,
substituint el pergamí perquè era menys car a granel.
Les tintes es feien combinant tintures orgàniques vegetals i animals
amb aigua o vi,
però com l'aigua no s'enganxava a tipus metàl·liques,
l'ús de la impremta requerí el canvi a la tinta a base d'oli.
Els tipògrafs usaven una tinta feta amb una mescla de sutge de làmpada,
trementina
i oli de nous.
I què passava amb el tamany i tipus de fonts?
Les primeres peces de tipus mòbils consistien en lletres a l'inrevés
foses en relleu sobre peces fetes amb un aliatge de plom.
Estaven fetes a mà i eren cares,
i els dissenys eren tan diferents com la gent que en tallava els motlles.
L'estandardització no fou possible fins a la fabricació en massa
i la creació d'un sistema accessible de processament de paraules.
Podem agrair-li a en Nicolas Jenson el desenvolupament de dues fonts romanes
que conduïren a milers d'altres,
incloent-hi la familiar Times Roman.
Alguna cosa havia de mantenir-ho tot unit,
i fins a finals del segle XV,
les cobertes eren de fusta,
o fulles de paper enganxades entre si.
Amb el temps foren reemplaçades per un cartró fet de fibra de corda,
originàriament per a enquadernacions de qualitat a finals del segle XVII,
però que després esdevingué una opció menys cara.
I mentre avui les cobertes il·lustrades en massa són eines de màrqueting,
els dissenys de les cobertes dels llibres antics es feien per encàrrec.
Fins i tot el llom té la seva història.
Inicialment no es consideraven estèticament importants,
i els més antics eren plans, més que no pas arrodonits.
La forma plana feia els llibres més fàcils de llegir
permetent recolzar-los fàcilment sobre una taula.
Però aquells lloms es feien malbé fàcilment pel desgast de l'ús quotidià.
La forma arrodonida solucionà el tema,
tot i que nous problemes aparegueren,
com que els llibres es tancaven sols.
Però la flexibilitat era més important,
especialment pels que llegien sense parar.
A mesura que el llibre evoluciona i substituïm els textos enquadernats
per pantalles planes i tinta electrònica,
són aquests objectes i arxius realment llibres?
El fet de tocar la coberta
o l'olor del paper afegeixen quelcom de crucial a l'experiència?
O la màgia viu només en les paraules,
sense importar-ne la presentació?