När jag tänker på drömmar,
tänker jag, som många av er,
på den här bilden.
Jag var åtta när jag såg Neil Armstrong
kliva ur månlandaren, ut på månens yta.
Jag hade aldrig tidigare sett något liknande,
och jag har aldrig sett något liknande efter det.
Vi tog oss till månen av en enkel anledning:
John Kennedy förband oss till en deadline.
Och i avsaknad av en deadline,
skulle vi fortfarande bara drömma om det.
Leonard Bernstein sa att två saker är nödvändiga för stora bedrifter:
en plan och inte tillräckligt mycket tid.
(Skratt)
Deadlines och åtaganden
är de stora och bleknande lärdomarna från Apollo.
Och det är vad som ger ordet "månfärd" dess mening.
Vår värld är i desperat behov av politiska ledare
som är villiga att sätta djärva deadlines
för att uppnå djärva drömmar i Apolloklass igen.
När jag tänker på drömmar,
tänker jag på dragqueens i LA och Stonewall,
och miljontals andra människor som riskerade allt
för att komma ut när det var riktigt farligt,
och på den här bilden av Vita Huset upplyst i regnbågens färger,
ja -
(Applåder) -
för att fira homosexuellas rätt att gifta sig i Amerika.
Det är en bild som jag inte i mina vildaste drömmar kunnat föreställa mig
när jag var 18,
listade ut att jag var homosexuell
och kände mig fjärmad från mitt land
och mina drömmar på grund av det.
Jag tänker på den här bilden av min familj
som jag aldrig trodde att jag skulle kunna ha -
(Applåder) -
och våra barn som håller i den här löpsedeln
som jag aldrig trodde skulle tryckas, om Högsta Domstolens domslut.
Vi behöver mer av modet hos dragqueens och astronauter.
(Skratt)
(Applåder)
Men jag vill tala om vårt behov av att drömma
i mer än en dimension,
för det var något med Apollo som jag inte visste när jag var 8,
och något med organisation som regnbågen målar över.
Av de 30 astronauterna i de ursprungliga Mercury-, Gemini- och Apollo-programmen,
överlevde bara sju äktenskap.
De där ikoniska bilderna av astronauter som studsar på månen
visar inte alkoholismen och depressionen på jorden.
Trappistmunken Thomas Merton
frågade under Apolloperioden,
"Vad kan vi vinna på att segla till månen
om vi inte förmår korsa avgrunden som skiljer oss från oss själva?"
Och vad kan vi vinna på rätten till giftermål
om vi inte kan korsa den bitterhet
och känslomässiga distans som så ofta skiljer oss från vår kärlek?
Och inte bara i äktenskap.
Jag har sett de mest sårande, destruktiva,
tragiska bråken inom HBTQ- och AIDS-,
bröstcancer- och ideell aktivism,
allt i kärlekens namn.
Thomas Merton skrev också om krig bland helgon
och att "Det finns ett slags genomträngande nutida våld
för vilket idealisten mycket enkelt dukar under:
aktivism och överarbete.
Ihärdigheten i vår aktivism neutraliserar vårt arbete för fred.
Det förstör vår egen inre plats för fred."
Alltför ofta blir våra drömmar dessa uppdelade fixeringar
vid någon slags framtid
som förstör förmågan att vara närvarande i våra liv nu.
Våra drömmar om ett bättre liv för en framtida mänsklighet
eller en mänsklighet i något annat land,
fjärmar oss från de vackra människor som sitter bredvid oss
i detta ögonblick.
Nåväl, säger vi, det är priset för framsteg.
Man kan åka till månen,
eller ha stabilitet i sitt familjeliv.
Och vi kommer inte ens på tanken att drömma i båda dimensionerna samtidigt.
Vi sätter inte ribban mycket högre än vid stabilitet
när det kommer till vårt känsloliv.
Vilket är varför vår teknik för att tala med varandra
har gått spikrakt uppåt,
vår förmåga att lyssna och förstå varandra
ligger platt.
Vår tillgång till information är enorm,
vår tillgång till glädje är liten.
Men den här tanken, att vår nutid och vår framtid är ömsesidigt uteslutande,
att för att uppnå vår potential att göra, måste vi ge upp
vår grundläggande potential att vara,
att antalet transistorer på en krets kan fördubblas och fördubblas,
men vår förmåga till medkänsla, mänsklighet, lugn och kärlek
på något vis är begränsad,
är ett falskt och kvävande val.
Jag förespråkar inte
bara den oinspirerade tanken om bättre balans mellan arbete och liv.
Vad gör det för nytta för mig att vara hemma med mina barn mer,
om mina tankar alltid är någon annanstans under tiden?
Jag talar inte ens om mindfulness.
Mindfulness håller plötsligt på att bli ett verktyg för ökad produktivitet.
(Skratt)
Eller hur?
Jag talar om att drömma
lika djärvt i dimensionen av vårt väsen,
som vi gör när det gäller industri och teknik.
Jag talar om en djärv äkthet
som tillåter oss att gråta tillsammans,
en hjältemodig ödmjukhet som tillåter oss att ta av våra masker och vara äkta.
Det är vår oförmåga att vara med varandra,
vår rädsla för att gråta med varandra som skapar så många
av de problem som vi frenetiskt försöker lösa från första början,
från låsningar i kongressen till ekonomisk omänsklighet.
(Applåder)
Jag talar om vad Jonas Salk kallade Epok B,
en ny tidsålder i vilken vi blir lika uppspelta och nyfikna
och vetenskapliga kring mänsklighetens utveckling
som vi är kring utvecklingen av teknik.
Vi bör inte rygga undan från denna möjlighet
bara för att vi inte riktigt förstår den.
Det fanns en tid då vi inte förstod rymden.
Eller för att vi är mer vana vid teknik och aktivism.
Det är definitionen av att vara fast i en bekvämlighetszon.
Vi är vi väldigt bekväma med att tänka oss otänkbara tekniska framsteg.
2016 är det dimensionen av vårt väsen
som är i skriande behov av vår fantasi.
Vi är alla här för att drömma,
men om vi är ärliga
så jagar alla sin egen dröm.
Ni vet, att titta på namnskyltarna för att se vem som kan hjälpa mig med min dröm,
och ibland se rakt förbi varandras mänsklighet.
Jag har inte tid med dig just nu. Jag har en plan för att rädda världen.
Eller hur?
(Skratt)
För många år sedan, en gång i tiden, hade jag ett underbart företag
som skapade långa resor för heroiskt civilengagemang.
Vi hade ett mantra:
"Human. Kind. Var båda."
Vi uppmanade människor att experimentera överdrivet mycket med vänlighet.
Typ, "Hjälp alla att sätta upp sina tält."
Och det fanns många tält.
(Skratt)
"Köp glasspinnar till alla."
"Hjälp folk fixa sina punkteringar
trots att du vet att matkön kommer att bli längre."
Och folk hakade verkligen på,
såpass att om du fick punka på AIDS-cykelturen,
var det svårt att fixa det, för så många människor frågade
om du behövde hjälp.
Under några dagar skapade vi, för tiotusentals människor,
dessa världar
som alla sa var så som de önskar att världen alltid skulle vara.
Tänk om vi experimenterade med att skapa en sån värld
under de kommande dagarna?
Istället för att gå fram till någon och fråga, "Vad jobbar du med?"
fråga istället, "Vilka är dina drömmar?"
eller "Vilka är dina brustna drömmar?"
Ni vet, "TED." Ta hand om Era Drömmar.
(Applåder)
Kanske det är "Jag vill hålla mig nykter."
eller "Jag vill bygga en trädkoja med mitt barn."
Istället för att gå fram till personen som alla vill träffa,
gå fram till personen som är ensam
och fråga om de vill ta en kopp kaffe.
Jag tror det vi är mest rädda för
är att vi ska förvägras möjligheten att uppfylla vår sanna potential,
att vi föddes till att drömma
och att vi kan dö utan att nånsin ha fått chansen.
Tänk er en värld
där vi helt enkelt ser den djupa, existentiella rädslan hos varandra
och älskar varandra djärvt för att vi vet
att livet som människa är att leva med den rädslan.
Det är dags för oss att drömma i flera dimensioner samtidigt,
och någonstans som överträffar alla förunderliga saker
som vi kan och kommer och måste göra,
finns sfären med alla otroliga saker som vi skulle kunna vara.
Det är dags att vi kliver in i den dimensionen
och kommer ut med det faktum att vi har drömmar där också.
Om månen kunde drömma,
tror jag att det skulle vara dess dröm för oss.
Det är en ära att vara här med er.
Tack så mycket.
(Applåder)