Ponekad
imate negativna osećanja u vezi sa nečim.
Niste zadovoljni time kako se stvari odvijaju.
Frustrirani ste i nezadovoljni,
i često odlučimo da živimo sa tim.
Govorimo sebi da moramo da istrpimo.
Ali, ja snažno verujem
da svi imamo sposobnost
da to negativno osećanje pretvorimo
u pozitivno
tako što ćemo dozvoliti da naše nezadovoljstvo
proizvede promenu.
Šestog januara 1999.
radila sam u Londonu
kada su vesti počele da izveštavaju
o upadu pobunjenika u moj rodni grad,
Fritaun u Sijera Leoneu.
Hiljade ljudi su izgubile živote,
i tela su zatrpala ulice Fritauna.
Tetka mog supruga, žena u godinama, bila je živa spaljena,
i pomislila sam na svoje dete od dve godine
dok sam gledala slike dečice sa amputiranim udovima.
Kolege su mi govorile:
„Kako možemo da pomognemo?”
Nisam znala kako,
pa sam počela da pozivam brojeve telefona koji su mi izlazili na ekranu
kao brojevi međunarodnih agencija za pružanje pomoći koje su apelovale
da bi sakupile novac radi saniranja tragedije.
Razočarala me je neodređenost tih telefonskih razgovora.
Imala sam utisak da su ljudi koji su prikupljali novac
delovali toliko udaljeno od krize,
što je i razumljivo,
ali nisam bila zadovoljna
i nisam bila ubeđena
da bi intervencije koje bi oni na kraju primenili
zaista imale onoliki uticaj koji je očigledno bio neophodan.
Danima mi je kuvalo u stomaku
dok sam nastavila da gledam na televiziji kako se ti užasi odvijaju,
i uporno sam postavljala sebi pitanje
šta bih mogla da učinim.
Šta treba da uradim?
Ono što sam želela jeste da pomognem deci koju je pogodio rat.
I to smo i uradili.
Ja, moja sestra i nekolicina prijatelja
osnovali smo Ratni fond Sijera Leonea za decu, SLWT.
Rešili smo da se fokusiramo na hiljade raseljenih ljudi
koji su pobegli od borbi
i koji su živeli u vrlo teškim uslovima siromaštva
u kampovima u Fritaunu.
Najpre smo radili sa Kampom Ros Roud
u istočnom kraju grada.
U saradnji sa lokalnom zdravstvenom organizacijom,
pronašli smo oko 130 najranjivijih samohranih majki
sa decom ispod pet godina,
i obezbedili im podršku tako što smo im pružili poslovne veštine,
mikrokredite,
šta god da bi nam zatražile.
Rad u tako teškim uslovima,
samo briga o osnovnim stvarima, nije bio jednostavan zadatak,
ali naš kolektivni osećaj nezadovoljstva
i neprihvatljivi status kvo
držao nas je usredsređenim na obavljanje posla.
Neke od tih žena su kasnije otvorile male firme,
isplatile kredite
i omogućile drugim majkama i njihovoj deci
da dobiju iste prilike kao i one.
A mi smo nastavili dalje.
Godine 2004. smo otvorili poljoprivredni centar za obuku
za bivšu decu vojnike,
a kada se rat završio,
započeli smo program stipendija za devojčice u lošim uslovima
koje inače ne bi mogle da nastave sa školovanjem.
Danas je Stela, jedna od tih devojčica,
nadomak toga da postane lekar.
Neverovatno je šta izvesna količina nezadovoljstva može da iznedri.
(Aplauz)
Deset godina kasnije, 2014. godine,
Sijera Leone pogodila je ebola.
U to vreme sam radila u Fritaunu na projektu izgradnje hotela,
tog 25. maja kad su objavljeni prvi slučajevi,
ali sam se vratila u London 30. jula
kada je proglašeno vanredno stanje,
istog dana kada su mnoge avio-kompanije ukinule letove ka Sijeri Leoneu.
Sećam se da sam plakala satima
i pitala boga zašto se to dogodilo i zašto baš nama.
Ali dok su suze padale,
ponovo sam počela da osećam
to duboko nezadovoljstvo.
Zato kada se, šest meseci nakon što su potvrđeni ti prvi slučajevi,
bolest i dalje ubrzano širila u Sijera Leoneu
i broj zaraženih i umrlih je nastavio da raste,
nivo frustriranosti i besa je kod mene toliko narastao
da sam znala da ne mogu da stojim
i da posmatram krizu izvan Sijera Leonea.
Zato sam se sredinom novembra
oprostila sa svojim voljenim
suprugom i decom koji su imali puno razumevanja,
i ukrcala sam se na prilično prazan avion
ka Fritaunu.
Fritaun je sada bio epicentar zaraze.
Stotine novih slučajeva pojavljivale su se svake nedelje.
Razgovarala sam sa mnogim stručnjacima u oblasti medicine,
sa epidemiolozima
i običnim ljudima svakog dana.
Svi su bili stvarno uplašeni.
„Nećemo uspeti dok ne porazgovaramo sa ljudima pod drvetom manga.”
Tako je govorio dr Joti,
ugandski doktor koji je radio za SZO
i koji je bio angažovan u gotovo svakom izbijanju ebole
do tada u Africi.
Bio je u pravu,
ali nije postojao plan da se to ostvari.
Stoga sam jednog vikenda početkom decembra
osmislila plan koji je postao poznat kao plan Talasa zapadne oblasti.
Bilo je potrebno da razgovaramo sa ljudima,
a ne da im samo mi govorimo.
Bilo je potrebno da sarađujemo sa uticajnim ljudima u zajednici
da bi ljudi poverovali u ono što im poručujemo.
Bilo je potrebno da razgovaramo pod drvetom manga,
a ne preko zvučnika.
I bilo nam je potrebno još kreveta.
Nacionalni centar za reagovanje na ebolu, NCRE,
nadogradio je i primenio taj plan,
i do treće nedelje januara,
broj slučajeva je značajno opao.
Ponudili su mi da postanem
novi direktor planiranja NCRE-a,
što me je odvelo na put po zemlji,
na kome sam pokušavala da budem ispred zaraze,
ali sam je takođe pratila
do udaljenih sela u provincijama,
kao i do urbanih sirotinjskih zajednica.
Jednom prilikom sam izašla iz auta
da pozovem pomoć za čoveka koji se onesvestio na putu.
Slučajno sam ugazila u tečnost
koja se slivala niz put na kome je ležao.
Pojurila sam u kuću svojih roditelja
i oprala stopala hlorom.
Nikada neću zaboraviti kako sam čekala rezultate testa tog čoveka
dok sam neprekidno proveravala da li imam temperaturu, tada i tokom cele epidemije.
Borba protiv ebole je verovatno bila najveći izazov,
ali i najviše nagrađujuće iskustvo u mom životu,
i zaista sam zahvalna
na nezadovoljstvu
koje mi je stvorilo prostor
u kome sam mogla da pomognem.
Nezadovoljstvo može biti stalno prisutno u pozadini,
ili može biti iznenadno,
podstaknuto nekim događajima.
Ponekad je i jedno i drugo.
Tako je bilo u slučaju mog rodnog grada.
Naš grad se godinama menjao
i to je u meni stvaralo veliki bol.
Sećam se kako sam u detinjstvu
odrastala penjući se po drveću,
berući manga i šljive
u univerzitetskom kampusu gde je moj otac bio predavač.
Išla sam na pecanje u potocima duboko u botaničkim baštama.
Obronci brda oko Fritauna bili su prekriveni bujnom zelenom vegetacijom,
a plaže su bile čiste i netaknute.
Udvostručavanje stanovništva Fritauna tokom godina nakon građanskog rata,
nedostatak planiranja i kontrolisane izgradnje
doveli su do masovnog krčenja šuma.
Drveće, prirodna lepota, uništeno je dok je pravljen prostor
za nove zajednice, formalne ili neformalne,
i radi seče drveta za ogrev.
Bila sam duboko zabrinuta i nezadovoljna.
Nije uništavanje drveća i padina jedino što mi je smetalo.
Radilo se i o ljudskom faktoru,
jer infrastruktura nije uspevala da održi korak sa rastom stanovništva:
nije bilo ni govora o kanalizaciji,
grad je bio prljav, zaražen tifusom, malarijom i dizenterijom.
U to vreme nisam znala statističke podatke,
ali ispostavilo se da je do 2017. godine
samo šest posto tečnog otpada i 21 posto čvrstog otpada
bilo sakupljano.
Ostatak je bio pored nas,
po dvorištima, poljima, rekama
i nataložen u moru.
Koraci za bavljenje tim dubokim osećajima besa i frustracije u meni
nisu se javili nekim čudom, niti su bili jasni.
Moć nezadovoljstva ne funkcioniše tako.
Ona deluje kada znate da se stvari mogu obavljati bolje,
i deluje kada odlučite da preuzmete rizik da biste ostvarili tu promenu.
I tako sam se 2017.
kandidovala za gradonačelnika,
jer sam znala da stvari mogu biti bolje.
Delovalo je da se ljudi slažu sa mnom, jer sam pobedila na izborima.
(Aplauz)
Danas sprovodimo ambiciozan plan
transformacije našeg grada,
i kada kažem mi,
zaista me raduje
da pod tim podrazumevam celokupnu zajednicu Fritauna,
bilo da se radi o učestvovanju u takmičenjima poput nagrađivanja naselja
koje najviše poboljša celokupnu čistoću,
ili su u pitanju naši programi
koji predvode i pridružuju ljude i sakupljače otpada
putem naših aplikacija.
Danas je Fritaun
mnogo čistiji grad,
a što se tiče drveća po kome smo poznati,
zasadili smo 23 000 stabala prošle kišne sezone.
(Aplauz)
A 2020. godine
planiramo da zasadimo milion stabala kao deo kampanje „Fritaun, grad drveća”.
(Aplauz)
Ponekad imamo negativna osećanja u vezi sa nekim stvarima.
Nismo srećni zbog načina na koji se stvari odvijaju.
Osećamo nezadovoljstvo
i frustraciju.
To negativno osećanje možemo promeniti u pozitivno.
Ako verujete u to da stvari mogu biti bolje,
onda imate mogućnost da nešto preduzmete, umesto da ne učinite ništa.
Opseg problema i okolnosti naših situacija se razlikuju,
ali svima nam je
jedna stvar zajednička.
Možemo rizikovati da bismo ostvarili promenu,
i završiću time što ću vam reći:
zakoračite,
rizikujte.
Ako se ujedinimo iza moći nezadovoljstva,
svet će biti bolje mesto.
Hvala.
(Aplauz)