În vara anului 1976
o epidemie misterioasă a lovit brusc două orașe din Africa Centrală,
omorând majoritatea victimelor.
Cercetătorii medicali suspectau ucigașul virus Marburg ca fiind vinovatul.
Dar imaginile microscopului arătau un patogen nou,
care avea să fie numit după râul Ebola din apropiere.
Asemănător febrei galbene sau dengue,
boala cauzată de virusul Ebola e un tip grav de febră hemoragică.
Debutează atacând celulele sistemului imunitar
și neutralizându-i răspunsurile, permițând virusului să prolifereze.
Începând din a 2-a până în a 20-a zi de la contactare, simptomele inițiale:
febră mare și dureri generale şi de gât, sunt asemănătoare unei răceli tipice,
dar evoluează rapid spre vomă, erupții și diaree.
Răspândindu-se, virusul invadează nodulii limfatici și organe vitale:
rinichii și ficatul, care-şi pierd funcţiile.
Dar nu virusul propriu-zis e cel care omoară victimele cu Ebola,
ci numărul crescând de celule moarte supraîncarcă sistemul imunitar,
fenomen denumit furtună de citokine:
o explozie de răspunsuri imune care distrug vasele sanguine,
producând hemoragii interne și externe.
Pierderea excesivă de lichid și complicațiile rezultate
pot fi fatale în 6 până la 16 zile de la apariția primelor simptome,
dar cu îngrijire adecvată și terapie de rehidratare,
rata de mortalitate a pacienților poate fi redusă semnificativ.
Din fericire, deși Ebola e foarte virulentă,
o serie de factori îi limitează contagiozitatea.
Faţă de virușii care se propagă pe calea aerului
Ebola există doar în fluidele corporale: salivă, sânge, mucus, vomă sau fecale.
Boala se transmite de la o persoană infectată la alta
pe o cale de acces cum sunt ochii, gura sau nasul.
Deoarece severitatea bolii crește direct proporțional cu încărcătura virală,
o persoană infectată nu transmite boala până nu prezintă simptome.
Deși Ebola supraviețuieşte mai multe ore pe suprafețe,
iar transmiterea prin strănut sau tuse e posibilă doar teoretic,
mai toate contaminările au avut loc prin contact direct cu cei grav bolnavi
cei mai expuşi sunt personalului medical, prietenii sau rudele victimelor.
În ciuda efectelor înspăimântătoare,
Ebola e mai puțin fatală decât alte infecții comune ca:
rujeola, malaria, sau chiar gripa.
O epidemie odată stinsă, virusul nu mai există la oameni
pană la apariția unui nou focar.
Dar deşi un lucru bun, asta face Ebola greu de studiat.
Cercetătorii consideră liliecii de fructe ca vectori naturali al virusului,
dar modul de transmitere la om rămâne încă necunoscut.
În multe din țările în care au apărut focare de Ebola
au o infrastructură și condiții igienice deficitare,
care permit bolii să se răspândească.
Sărăcia acestor regiuni şi numărul relativ scăzut de cazuri
nu stimulează companiile de medicamente să investească în cercetare.
Deși există medicamente experimentale promițătoare,
și guvernele alocă fonduri pentru dezvoltarea unui vaccin,
în 2014 singurele metode răspândite și eficiente de stingere a focarelor Ebola
rămân izolarea, igiena și informarea.