Pozdrav svima.
Čast mi je biti ovdje i razgovarati s vama,
a govorit ću o pravdi i sreći
i vezi između toga dvoga.
Prije nekoliko godina
nazvao me bivši učenik
kako bi razgovarao o svojoj kćeri.
Njegova kćer je tada bila maturantica
i ozbiljno je razmišljala o upisu na Swarthmore,
gdje sam ja podučavao
pa ga je zanimalo mislim li da bi mogla upasti.
Iznimno je teško upasti na Swarthmore.
Pa sam mu rekao, "Pa, pričaj mi o njoj."
I on mi je počeo pričati
o njezinim ocjenama i sportskim uspjesima,
o njenim izvannastavnim aktivnostima.
I zvučalo je kao da je superzvijezda,
čudo od djeteta.
Pa sam rekao, "Ona zvuči fantastično.
Zvuči baš kao učenica
kakvu bi Swarthmore želio."
Na to me on upitao, "Pa, znači li to da će ona upasti?"
I ja sam rekao, "Ne."
Jednostavno nema dovoljno slobodnih mjesta na Swarthmoreu
za sve dobre učenike.
Nema dovoljno mjesta na Harvardu, ni Yaleu, ni Princetonu, ni Stanfordu.
Nema dovoljno mjesta u Googleu, Amazonu ili Appleu.
Nema dovoljno mjesta na TED konferencijama.
Ima strašno puno nadarenih ljudi
i neki od njih neće uspjeti."
Pa je on rekao, "Pa, što da radimo?"
A ja sam rekao, "To je jako dobro pitanje."
Što bismo trebali napraviti?
Znam što su napravili fakulteti i sveučilišta.
Kako bi igrali fer,
nastavili su podizati standarde,
jer ne djeluje pošteno upisivati manje kvalificirane ljude,
a odbijati više kvalificirane ljude,
pa standardi samo rastu i rastu
dok toliko ne narastu da možete primiti
samo onoliko učenika koliko stane.
A to mnogima djeluje nepravedno i nepošteno.
Pojedinci u američkom društvu imaju različita mišljenja
o tome što znači tvrditi da je određeni proces pravedan,
ali mislim da se svi slažu u jednom,
a to je da u pravednom, poštenom sustavu,
ljudi dobiju ono što zaslužuju.
A ja sam govorio bivšem učeniku
da kad su u pitanju upisi na fakultet,
naprosto nije istina da ljudi dobiju što zaslužuju.
Neki dobiju što zaslužuju, a neki ne,
i to je naprosto tako.
Kad podignete standarde kao što su to učinili fakulteti,
zapravo stvarate nemilosrdno natjecanje
među srednjoškolcima,
jer nije dovoljno biti dobar,
nije dovoljno biti dovoljno dobar,
morate biti bolji od svih ostalih koji se također prijavljuju.
A to je stvorilo,
ili je doprinijelo
nekoj vrsti epidemije anksioznosti i depresije
koja slama naše tinejdžere.
Uništavamo čitavu generaciju ovim nemilosrdnim natjecanjem.
Dok sam razmišljao o tome,
sinulo mi je da postoji način kako riješiti problem.
Evo što bismo mogli učiniti.
Kad se ljudi prijave na fakultet,
odvajamo one koji su dovoljno dobri da budu uspješni
od onih koji to nisu,
i odbijamo one koji nisu dovoljno dobri da budu uspješni,
a onda uzmemo sve ostale, stavimo njihova imena u šešir,
nasumično izaberemo neke od njih
i odobrimo im upis.
Drugim riječima, vodimo upis na fakultet kao lutriju,
a možda vodimo i zapošljavanje u tech tvrtkama kao lutriju,
I - ne dao Bog -
možda čak i odlučujemo koga pozvati na TED
lutrijom.
Nemojte me krivo shvatiti,
lutrija neće eliminirati nepravdu.
Još uvijek će biti mnogo ljudi koji neće dobiti što zaslužuju.
Ali bar ćemo biti iskreni.
Razotkrit ćemo nepravdu umjesto da je pokušavamo sakriti,
a to će i probušiti balon nevjerojatnog pritiska
u kojem sada žive naši školarci.
Zašto se onda o ovom savršeno razumnom prijedlogu,
ako to mogu reći,
uopće ozbiljno ne razgovara?
Mislim da znam zašto.
Mislim da je to zato što mrzimo ideju
da stvarno važne stvari u životu mogu biti rezultat sreće ili slučajnosti,
da stvarno važne stvari u životu nisu pod našom kontrolom.
I ja mrzim tu ideju.
Ne iznenađuje da ljudi mrze tu ideju,
ali to je naprosto kako stvari stoje.
Prvo, upisi na fakultet već jesu lutrija.
Samo se oni zaduženi za upise prave da nije tako.
Budimo iskreni.
Drugo,
mislim da ako bismo prihvatili da to jest lutrija,
to bi nam omogućilo da priznamo važnost sreće
u životu svakoga od nas.
Uzmite mene.
Gotovo svi najznačajniji događaji u mom životu bili su
u velikom dijelu
rezultat čiste sreće.
Kad sam bio u sedmom razredu, moja je obitelj napustila New York
i preselila se u Westchester County.
Baš na početku školske godine,
sreo sam predivnu djevojčicu koja je postala moja prijateljica,
pa najbolja prijateljica,
pa moja djevojka
i naposljetku moja žena.
Nasreću, moja je žena
već 52 godine.
Ja nisam imao ništa s time. To je bila sretna slučajnost.
Otišao sam na fakultet
i na prvom semestru upisao uvod u psihologiju.
Nisam znao ni što je psihologija,
ali uklapalo mi se u raspored i ispunjavalo sve uvjete
pa sam to upisao.
Nasreću, kolegij je predavao
fenomenalan profesor psihologije, legenda.
Zbog toga sam upisao psihologiju.
Otišao na diplomski.
Završavao sam studij
kad je prijatelj koji je predavao na Swarthmoreu odlučio
da više ne želi biti profesor,
pa je dao otkaz i otišao u medicinsku školu.
Njegovo radno mjesto se ispraznilo,
ja sam se prijavio, dobio ga
i to je bio jedini posao na koji sam se ikad prijavio.
Proveo sam 45 godina poučavajući na Swarthmoreu,
instituciji koja je imala nevjerojatan utjecaj na moju karijeru.
I samo još jedan primjer,
držao sam izlaganje o svom radu u New Yorku,
i netko iz publike mi je došao nakon toga.
Predstavio se.
Rekao je, "Zovem se Chris.
Biste li željeli održati izlaganje za TED?"
Moj odgovor je bio, "Što je TED?"
Pa, mislim, rekao mi je,
TED tada još nije bio ono što je danas.
Ali narednih godina,
izlaganja koja sam održao na TED-u pogledalo je
više od 20 milijuna ljudi.
Dakle, zaključak je da sam veliki srećković.
Imao sam sreće u braku.
Imao sam sreće u obrazovanju.
Imao sam sreće u karijeri.
I imao sam sreće što sam dobio platformu i priliku na nečem poput TED-a.
Jesam li zaslužio toliki uspjeh?
Naravno da jesam,
kao što i vi vjerojatno zaslužujete svoj uspjeh.
Ali mnogo ljudi zaslužuje jednaki uspjeh,
ali ga nisu dobili.
Dakle, dobiju li ljudi ono što zaslužuju?
Je li društvo pravedno?
Naravno da nije.
Marljivost i igranje po pravilima vam ne garantiraju ništa.
Ako priznamo neizbježnost ove vrste nepravde
i središnju važnost sreće,
mogli bismo se zapitati
kakvu odgovornost imamo
prema onima koje sada slavimo kao heroje u doba pandemije
kad ozbiljna bolest zadesi članove njihove obitelji
kako bismo se pobrinuli da ostanu cijeli i da im život ne uništi
nošenje s bolešću?
Što dugujemo ljudima koji se muče,
teško rade i nisu toliko sretni kao mi?
Prije otprilike pola stoljeća,
filozof John Rawls napisao je knjigu "Teorija pravde"
u kojoj je uveo koncept koji je nazvao "velom neznanja."
Postavio je pitanje:
da ne znate koji ćete položaj imati u društvu,
kakvo biste društvo željeli stvoriti?
Predložio je
da kad nismo sigurni hoćemo li ući u društvo
na vrhu ili na dnu,
onda želimo društvo koje je dobrano ravnopravno,
kako bi čak i najveći pehisti
mogli živjeti pristojne, smislene i zadovoljavajuće živote.
Pa proširite ovo, svi vi sretni, uspješni ljudi, vašim zajednicama.
Učinite što možete da se uvjerite da poštujemo i brinemo se
za ljude koji zaslužuju uspjeh jednako koliko i mi,
ali naprosto nemaju sreće.
Hvala vam.