Zdravím vás.
Jsem poctěn, že tu mohu být a promluvit k vám.
Dnes budu mluvit o štěstí a spravedlnosti
a o tom, jak spolu souvisejí.
Před několika lety mi volal můj bývalý student
a chtěl si popovídat o své dceři.
Jeho dcera byla v maturitním ročníku střední školy
a zcela vážně uvažovala, že se přihlásí na Swarthmore,
kde jsem vyučoval,
a on chtěl vědět, jestli si myslím, že by se tam mohla dostat.
Dostat se na Swarthmore je nesmírně obtížné.
Tak jsem mu řekl: „No, něco mi o ní pověz.“
A on mi o ní vyprávěl,
o jejích známkách, o výsledcích ze zkoušek,
o jejích mimoškolních aktivitách.
Znělo to, jako by byla úplná hvězda,
vskutku úžasné dítě.
Tak jsem mu řekl: „Zní to vážně báječně.
Přesně takovou studentku
by Swarthmore chtěl mít.“
A on se zeptal: „A znamená to, že se tam dostane?“
A já řekl: „Ne.
V jednom ročníku na Swarthmoru prostě není dost míst
pro všechny, kteří jsou dobří.
Není dost míst na Harvardu nebo Yalu, Princetonu nebo Standfordu.
Není ani dost míst v Googlu, Amazonu nebo Applu.
Není dost míst na TED konferencích.
Je obrovské množství dobrých lidí,
ale ne všichni z nich uspějí.“
Tak se mě zeptal: „A co máme tedy dělat?“
A já mu odpověděl: „To je dobrá otázka.“
Co bychom měli dělat?
A já vím, co udělaly vysoké školy.
V zájmu spravedlnosti
neustále zvyšovaly své standardy,
protože se nezdá být fér přijímat méně způsobilé lidi
a odmítat více způsobilé,
proto pořád a pořád zvyšují své standardy,
až nakonec mohou přijmout tolik studentů, pro kolik mají místo.
Mnoho lidí to považuje za nespravedlivé a nefér.
Americká společnost má různé názory na to,
co to znamená, když se řekne, že je nějaký proces spravedlivý,
ale podle mě existuje něco, s čím souhlasí víceméně všichni,
a to je, že ve spravedlivém a férovém systému
lidé dostávají to, co si zaslouží.
A svému bývalému žáku jsem řekl,
že u přijetí na univerzitu
zkrátka neplatí, že lidé dostanou, co si zaslouží.
Někteří lidé dostanou, co si zaslouží, a někteří ne,
tak to prostě je.
Zvýšením standardů, jak to dělaly i vysoké školy,
se vytváří šílená konkurence
mezi středoškoláky,
protože nestačí být dobrý,
nestačí být dost dobrý,
musíte být lepší než všichni ostatní, kteří se také hlásí.
A tohle způsobilo
nebo to přispělo
k jisté epidemii úzkosti a deprese,
která ničí naše mladistvé.
Touto konkurencí ničíme celou generaci.
Když jsem o tom přemýšlel,
uvědomil jsem si, že existuje způsob, jak tento problém napravit.
Můžeme tedy udělat toto:
když se lidé přihlásí na vysokou školu,
odlišíme uchazeče, kteří jsou dost dobří, aby byli úspěšní,
od těch, kteří takoví nejsou,
a odmítneme právě ty, kteří nejsou dost dobří, aby byli úspěšní,
a pak dáme jména všech ostatních do klobouku
a začneme prostě losovat
a ty vylosované pak přijmeme.
Jinak řečeno, přijímání na univerzitu bude jakousi loterií
a možná i přijímání lidí na práci v technologických firmách bude loterie.
A – nedej Bože –
možná budeme losem vybírat i ty, kteří budou pozvaní,
aby mluvili na TED.
Nechápejte mě špatně,
taková loterie samozřejmě neodstraní nespravedlnost.
Stále tu bude spousta lidí, kteří nedostanou to, co si zaslouží.
Ale aspoň to bude čestné.
Odhalí to, jaká je to nespravedlnost,
namísto předstírání opaku,
a také to zmírní neuvěřitelný tlak,
pod kterým žijí naši středoškoláci.
Tak proč o tomhle naprosto rozumném návrhu,
pokud to tak mohu říct,
nikde ani trochu vážně neuvažují?
Myslím, že vím proč.
Myslím si, že nesneseme tu myšlenku,
že k velice důležitým věcem našeho života
by mohlo dojít jen díky štěstí či náhodě,
že bychom v životě tak důležité věci neměli pod kontrolou.
Ani já to pomyšlení nesnesu.
Nedivím se, že lidé tu představu nesnáší,
ale tak to jednoduše je.
Zaprvé: přijímání na univerzity už loterie je.
Přijímací úředníci jen předstírají, že tomu tak není.
Buďme tedy upřímní.
A za druhé:
myslím si, že kdybychom si uvědomili, že je to loterie,
uznali bychom,
jak důležitou roli v životě skoro každého z nás hraje štěstí.
Tak například já.
Skoro všechny významné události v mém životě
byly do velké míry výsledkem šťastné náhody.
Když jsem byl v sedmé třídě, přestěhovali jsme se z New Yorku
do Westchester County.
Hned na začátku školy
jsem potkal okouzlující mladou dívku, se kterou jsem se spřátelil,
pak se z nás stali nejlepší kamarádi,
posléze se stala mojí přítelkyní
a nakonec i mojí manželkou.
Mou ženou už je šťastných 52 let.
Nijak zvlášť jsem se o to nezasloužil. Byla to všechno šťastná náhoda.
Pak jsem odešel na vysokou
a v prvním semestru jsem si zapsal úvod do psychologie.
Ani jsem nevěděl, co psychologie je,
ale pasovalo mi to do rozvrhu a vyhovovalo to požadavkům,
tak jsem se zapsal.
A naštěstí to vyučoval
doopravdy věhlasný profesor psychologie, vskutku legenda.
Proto jsem si zvolil psychologii za hlavní předmět studia.
Pokračoval jsem na postgraduálním studiu.
A když jsem ho dokončoval,
můj přítel, který vyučoval na Swarthmoru,
se rozhodl, že už tam nechce být profesorem,
a tak dal výpověď a odešel na lékařskou fakultu.
Na Swarthmoru se tak uvolnilo místo,
o které jsem se ucházel a nakonec jsem ho dostal,
jediná práce, o kterou jsem se kdy ucházel.
Na Swarthmoru jsem vyučoval 45 let
a tento institut měl ohromný vliv na mou kariéru.
A dám vám ještě poslední příklad:
v New Yorku jsem přednášel o své práci
a poté za mnou přišel někdo z publika.
Představil se.
Řekl: „Jmenuji se Chris.
Nechtěl byste promluvit na TED?“
A já se ho zeptal: „Co je TED?“
No, řekl mi to
a tehdy TED nebyl to, čím je teď.
Ale v uplynulých letech
zhlédlo mé přednášky na TED
více než 20 milionů lidí.
A tak jsem došel k závěru, že jsem měl štěstí.
Měl jsem štěstí v manželství.
Měl jsem štěstí ve vzdělání.
Měl jsem štěstí v kariéře.
A mám štěstí, že tady mám teď prostor
a mohu mluvit na místě, jako je TED.
Zasloužil jsem si všechen ten úspěch?
Jasně že jsem si ho zasloužil,
tak jako vy jste si pravděpodobně zasloužili ten svůj.
Ale hodně dalších lidí si také zaslouží mít takový úspěch,
ale nedosáhli ho.
Tak dostávají lidé to, co si zaslouží?
Je společnost spravedlivá?
Samozřejmě není.
Tvrdá práce a hraní podle pravidel nejsou zárukou ničeho.
Pokud bychom uznali nevyhnutelnost tototo typu nespravedlnosti
a stěžejní roli štěstí,
mohli bychom se sami sebe zeptat,
jakou máme zodpovědnost vůči těm,
které teď během pandemie oslavujeme jako hrdiny,
když vážná nemoc postihne jejich rodinu,
abychom zajistili, že budou v pohodě a že se jim nezhroutí život,
zatímco se s nemocí budou potýkat?
Co dlužíme lidem, kteří bojují,
kteří tvrdě pracují, ale nemají takové štěstí jako my?
Asi před půl stoletím
napsal filozof John Rawls knihu nazvanou „Teorie spravedlnosti“
a v ní přišel s konceptem, který nazval „závoj nevědomosti“.
Položil otázku:
Kdybyste nevěděli, jakou pozici budete v budoucnu ve společnosti mít,
jakou společnost byste chtěli vytvořit?
A tvrdil,
že když netušíme,
jestli budeme ve společnosti nahoře nebo dole,
chceme společnost, která je docela dost rovnoprávná,
takže i ti, kteří nemají štěstí,
by žili slušné, smysluplné a uspokojivé životy.
Takže to vy, šťastní a úspěšní lidé, připomínejte své komunitě
a dělejte vše pro to, abyste zajistili,
že budeme ctít a starat se o lidi,
kteří si stejně jako my zaslouží úspěch,
ale nemají takové štěstí.
Děkuji.