Človekove pravice pomenijo, da smo vsi,
ne glede na to, kdo smo in kje smo se rodili,
upravičeni do enakih temeljnih pravic in svoboščin.
Človekove pravice niso privilegij,
ne da se jih podeliti ali odpraviti.
So neodtujljive in univerzalne.
To morda zveni čisto preprosto,
a se presneto zakomplicira,
ko želimo zamisel uresničiti.
Kaj sploh so temeljne človekove pravice?
Kdo jih izbere?
Kdo jih uresničuje in kako?
Zgodovina koncepta človekovih pravic je dolga.
Skozi stoletja in družbe, religije in kulture
so bile težave z definiranjem pojmov prava, pravičnosti in pravic.
Ena najmodernejših oblik univerzalnih človekovih pravic
je nastala z Združenimi narodi na pogorišču druge svetovne vojne.
Eden od ciljev ustanovne pogodbe ZN
je potrditi vero v temeljne človekove pravice.
V istem duhu
je Generalna skupščina ZN l. 1948 sprejela Splošno deklaracijo človekovih pravic.
Ta dokument, rezultat mednarodnega odbora pod vodstvom Eleanor Roosevelt,
postavlja temelje za moderno mednarodno pravo človekovih pravic.
Deklaracija temelji na načelu,
da se vsi ljudje rodimo svobodni in z enakim dostojanstvom in pravicami.
Ima 30 členov, ki med drugim priznavajo
načelo nediskriminacije in pravice do življenja in svobode.
Omenja negativne pravice, kot je prepoved mučenja ali suženjstva,
kot tudi pozitivne pravice,
denimo pravico do gibanja in prebivališča.
Obsega temeljne civilne in politične pravice,
kot so pravica do svobodnega izražanja, religije ali mirnega združevanja,
in tudi socialne, ekonomske in kulturne pravice,
denimo pravico do izobraževanja
in do svobodne izbire poklica
ter do plačila in poštenega ravnanja.
Deklaracija ne določa, katere pravice so pomembnejše,
vztraja na njihovi univerzalnosti, nedeljivosti in medsebojni odvisnosti.
V zadnjih desetletjih je mednarodno pravo človekovih pravic raslo
ter okrepilo naše razumevanje človekovih pravic
in tega, kako jih bolje ščititi.
Če so ta načela tako dobro razvita,
zakaj človekove pravice vedno znova zlorabljamo in ignoriramo,
in to po vsem svetu?
Težava je v tem, da pravic ni tako enostavno
povsod uresničiti in kaznovati kršilcev.
Čeprav je deklaracija splošno sprejeta in spoštovana,
je samo deklaracija, ne pa zakon.
Ko jo države kršijo,
so na voljo le šibki mehanizmi za odziv.
Glavna telesa, ki so v ZN zadolžena za zaščito človekovih pravic,
predvsem nadzirajo in raziskujejo kršitve,
ne morejo pa držav prisiliti,
da bi spremenile politiko ali povrnile škodo žrtvam.
Zato nekateri kritiki menijo, da je naivno misliti, da so človekove pravice dejstvo
v svetu, kjer imajo interesi držav tako moč.
Kritiki tudi dvomijo v univerzalnost človekovih pravic
ter pravijo, da je njihov razvoj
vodila le peščica večinoma zahodnih narodov,
in sicer v škodo vključevalnosti.
Rezultat?
Splošna pristranskost v prid civilnim političnim svoboščinam
pred sociopolitičnimi pravicami
in premoč pravic posameznika pred kolektivnimi pravicami skupin.
Drugi univerzalne zakone človekovih pravic branijo
in kažejo na pozitiven vpliv na mednarodne standarde
ter na pomoč aktivistom v njihovih kampanjah.
Poudarjajo tudi,
da niso vsa mednarodna orodja za zaščito pravic brez moči.
Evropska konvencija o človekovih pravicah denimo vzpostavlja sodišče,
kamor 47 držav članic in njihovi državljani lahko vložijo tožbe.
Sodišče izdaja zavezujoče odločitve, ki jih morajo države uresničevati.
Pravo človekovih pravic se stalno razvija,
z njim pa tudi mnenja in definicije o tem, kaj so temeljne človekove pravice.
Recimo: kako temeljna ali pomembna je pravica do demokracije
ali do razvoja?
In ker smo v vedno bolj digitalnem svetu,
bi morala obstajati pravica dostopa do interneta?
Pravica do digitalne zasebnosti?
Kaj mislite?