Ideen om menneskerettigheter, er at hver av oss,
uansett hvem vi er eller hvor vi er født
har rett til de samme grunnleggende rettigheter og friheter.
Menneskerettigheter er ikke privilegier,
og de kan ikke bli gitt eller tilbakekalt.
De er umistelige og universelle.
Det kan høres simpelt ut,
men det blir utrolig komplisert
så snart noen prøver å sette ideene ut i praksis.
Akkurat hva er grunnleggende menneskerettigheter?
Hvem kan velge dem?
Hvem håndhever dem, og hvordan?
Historien bak konseptet om menneskerettigheter er lang.
Gjennom århundrer og på tvers av samfunn, religioner og kulturer
har vi strevet med å definere begreper for lover, rettferdighet og rettigheter.
En av de mest moderne universelle menneskerettighetene
kom i kjølvannet av andre verdenskrig, da Forente Nasjoner ble opprettet.
Traktaten som FN etablerte har bl.a. som formål
å stadfeste troen på fundamentale menneskerettigheter.
Og i samme ånd,
i 1948, innførte FNs generalforsamling Verdenserklæringen om menneskerettigheter.
Dokumentet, skrevet av en internasjonal komité ledet av Eleanor Roosevelt,
la grunnlaget for moderne internasjonal menneskerettighetslov.
Erklæringen er basert på prinsippet om
at alle mennesker er født frie og like med verdighet og rettigheter.
Den består av 30 artikler, som anerkjenner blant annet
prinsippet om ikke-diskriminering og retten til liv og frihet.
Den refererer både til negative friheter, som friheten fra tortur eller slaveri
og til positive friheter,
som friheten til å bevege seg fritt og til fritt å velge oppholdssted.
Den omfatter grunnleggende sivile og politiske rettigheter,
som ytrings- og religionsfihet eller frihet til fredelige møter,
og sosiale, økonomiske og kulturelle rettigheter,
som retten til utdanning
og retten til fritt å velge yrke,
til å bli betalt og behandlet rettferdig.
Erklæringen er upartisk når det gjelder
hvilke rettigheter som er viktigere enn andre,
da rettighetene er allmenngyldige,
udelelige
og avhengige av hverandre.
De siste tiårene har internasjonal menneskerettighetslov vokst,
og dermed utvidet vår forståelse av hva menneskerettigheter er,
og hvordan vi kan beskytte dem bedre.
Hvis disse prinsippene er så velutviklede,
hvorfor misbrukes og ignoreres menneskerettighetene gang på gang
over hele verden?
Generelt er problemet at det ikke er en enkel oppgave
å universelt håndheve rettighetene eller å straffe overtrederne.
Til tross for at Verdenserklæringen har mye makt og er respektert,
er det en erklæring, og ikke en lov.
Så når enkelte stater bryter den,
er fremgangsmåtene for å takle bruddene svake,
Hovedorganene i FN, som er ansvarlig for å beskytte menneskerettighetene,
overvåker og etterforsker bruddene, for det meste,
men de kan ikke tvinge stater til å endre politikken
eller gi et offer erstatning.
Derfor sier noen kritikere at det er naivt å ta menneskerettigheter for gitt
i en verden hvor staters interesser har så mye makt.
Man er også kritiske til menneskerettighetenes allmenngyldighet
da utviklingen av disse
har vært tungt preget av noen få, særlig vestlige, nasjoner,
som har gått på bekostning av å inkludere andre land.
Og resultatet?
En generell partiskhet overfor sivile politiske friheter
fremfor sosiopolitiske rettigheter,
og overfor individuelle fremfor grupperettigheter.
Andre forsvarer universelle menneskerettigheter
og peker på den positive rollen de har til å sette internasjonale standarder
og hjelpe aktivister med kampanjer.
De påpeker også at ikke alle
internasjonale menneskerettighets- instrumenter er maktesløse.
Den europeiske menneskerettskonvensjon har etablert en domstol,
som 47 medlemsland og deres borgere kan få behandlet saker av.
Domstolen foretar bindende avgjørelser som hver medlemsland må etterkomme.
Menneskerettighetslov er i konstant utvikling,
slik er også vårt syn på og definisjon av hva grunnleggende menneskerett bør være.
Hvor grunnleggende eller viktig er retten til demokrati
eller til utvikling?
Og mens våre liv blir mer og mer digitalisert,
burde det være en rettighet å få tilgang til internett?
En rett til digitalt personvern?
Hva tenker du?