Taigi, čia gana akivaizdus teiginys.
Aš pradėjau šiuo sakiniu prieš maždaug 12 metų,
ir pradėjau besivystančių
valstybių kontekste,
bet jūs čia esate iš visų pasaulio kampelių.
Tai jei pagalvosite apie savo šalies žemėlapį,
manau, aiškiai suprasite,
kad kiekvienoje šalyje šioje Žemėje
galėtumėte nubrėžti mažus apskritimus, rodančius
"Štai į šias vietas geri mokytojai nevyksta."
Dar svarbiau, kad
tai tos vietos, iš kur kyla problemos.
Taigi, turime ironišką problemą.
Geri mokytojai nenori vykti į
kaip tik tas vietas, kuriose jų labiausiai reikia.
Aš pradėjau 1999-aisiais
bandydamas atkreipti dėmesį į šią problemą pasitelkdamas eksperimentą.
Tai buvo labai paprastas eksperimentas Naujajame Delyje.
Paprastai tariant, įtaisiau kompiuterį
sienoje Naujojo Delio lūšnynų kvartale.
Retas vaikas lankė mokyklą. Jie nė trupučio nemokėjo angliškai.
Jie prieš tai nebuvo matę kompiuterio
ir nežinojo, kas yra internetas.
Aš prijungiau jį prie spartaus interneto -- jis beveik metro aukštyje nuo žemės --
įjungiau, ir palikau.
Po to
mes pastebėjome keletą įdomių dalykų, kuriuos pamatysite.
Šitai pakartojau visoje Indijoje,
vėliau ir daugelyje
kitų šalių,
ir pastebėjau,
kad vaikai išmoks daryti tai,
ką jie nori išmokti daryti.
Tai yra pirmasis eksperimentas, kurį darėme --
aštuonmetis berniukas dešinėje,
mokantis savo mokinę, šešiametę mergaitę, -
jis mokė ją, kaip naršyti.
Štai berniukas centrinėje Indijoje --
čia Radžastano kaime,
kur vaikai įrašinėjo savo pačių muziką
ir paleisdavo paklausyti ją vienas kitam,
kartu
ir smagiai leisdami laiką.
Jie tai padarė per keturias valandas
nuo tada, kai pamatė kompiuterį pirmą kartą.
Kitame pietų Indijos kaime
štai šie berniukai
surinko fotoaparatą
ir bandė nufotografuoti kamanę.
Jie parsisiuntė šitai iš Disney.com
ar iš panašios svetainės,
14 dienų po to kai kompiuteris atsirado jų kaime.
Taigi pabaigoje
padarėmė išvadą, kad grupės vaikų
gali išmokti naudotis kompiuteriais ir internetu savarankiškai,
nepriklausomai nuo to, kas
ir iš kur jie yra.
Tuo metu aš pasidariau ambicingesnis
ir nusprendžiau pažiūrėti,
ką dar vaikai gali išmokti daryti su kompiuteriu.
Mes pradėjome nuo eksperimento Haidarabade, Indijoje,
kur daviau vaikų grupėms --
jie šnekėjo angliškai su labai stipriu Telugu akcentu.
Daviau jiems kompiuterį
su sąsaja, kuri paverčia kalbą tekstu.
Ją dabar gaunate nemokamai su Windows.
Paprašiau jų kalbėti į ją.
Kai jie kalbėjo,
kompiuteris rašė nesąmones,
ir jie sakė: "Tai kad jis nesupranta nieko, ką mes sakom."
Tada aš pasakiau: "Taip, aš palieku jį čia dviems mėnesiams.
Tapkite suprantami
kompiuteriui."
Vaikai atsakė: "Kaip tai padaryti?".
Ir aš pasakiau:
"Nežinau, tiesą sakant."
(Juokas)
Ir išėjau.
(Juokas)
Po dviejų mėnesių --
ir tai užfiksuota
"Infomacinių technologijų
tarptautinei plėtrai" žurnale --
akcentai pasikeitė
ir buvo nepaprastai artimi neutraliam britiškam akcentui,
kurio buvo išmokytas kalbos sintezatorius.
Kitaip tariant, visi jie šnekėjo kaip Džeimsas Tulis.
(Juokas)
Taigi, jie tai galėjo pasiekti patys.
Po to aš eksperimentavau
su daugybe kitų dalykų,
kuriuos jie galėtų išmokti savarankiškai.
Kartą sulaukiau įdomaus skambučio iš Kolombo,
iš velionio Arturo Č. Klarko,
kuris pasakė: "Noriu pamatyti, kas vyksta."
Jis negalėjo keliauti, todėl aš nuvykau ten.
Jis pasakė du įdomius dalykus,
"Mokytojas, kuris gali būti pakeistas kompiuteriu, turėtų būti pakeistas".
(Juokas)
Antras dalykas, kurį jis pasakė, buvo, kad
"jei vaikai susidomėję,
ugdymas vyksta."
Aš tai vykdžiau praktikoje,
taigi kiekvieną kartą stebėdamas tai galvojau apie jį.
(Video) Arturas Č. Klarkas: Ir jie gali neabejotinai
padėti žmonėms,
nes vaikai greit išmoksta orientuotis,
eiti ir rasti dalykus, kurie juos domina.
Kai esi susidomėjęs, vyksta mokymasis.
Sugata Mitra: Aš atlikau eksperimentą Pietų Afrikoje.
Štai 15-os metų berniukas.
(Video) Berniukas: ... pavyzdžiui, žaidžiu žaidimus,
myliu gyvūnus
ir klausausi muzikos.
SM: Ir aš paklausiau jo: "Ar siunti el. laiškus?"
Ir jis atsakė; "Taip, ir jie peršoka per vandenyną."
Štai Kambodžoje,
kaimo vietovėse,
gana kvailas aritmetinis žaidimas,
kurio nė vienas vaikas nežaistų klasėje ar namie.
Jie, žinote, prikaišiotų jums.
Sakytų: "Jis labai nuobodus."
Jeigu jį palieki ant grindų
ir visi suaugusieji išsiskirsto,
tuomet jie visi pradeda demonstruoti,
ką kiekvienas gali.
Štai ką tie vaikai daro.
Jie bando sudauginti, manau.
Visoje Indijoje
po beveik dvejų metų
vaikai pradėjo "googlinti" savo namų darbus.
Mokytojai pastebėjo, kad dėl to
ženkliai patobulėjo jų anglų kalba --
(Juokas)
pastebėtas spartus tobulėjimas ir daugybė kitų dalykų.
Jie sakė: "Jie pradėjo tikrai giliai protauti ir taip toliau, ir panašiai."
(Juokas)
Ir iš tikrųjų taip buvo.
Turiu omeny, jei viskas yra Google,
kodėl kam nors reikia dėtis informaciją į galvą?
Taigi po kitų ketverių metų
nusprendžiau, kad vaikų grupės gali naršyti internete tam,
kad savarankiškai pasiektų mokymosi tikslus.
Tuo metu didelė pinigų suma
pasiekė Niukaslo universitetą,
skirta patobulinti mokyklas Indijoje.
Tad Niukaslas man paskambino. Atsakiau: "Gerai, darysiu tai iš Delio."
Jie atsakė: "Neįmanoma susitvarkyti su
universiteto skirtais milijonu svarų
sėdint Delyje."
Taigi 2006-aisiais
aš nusipirkau naują storą apsiaustą
ir persikėliau į Niukaslą.
Norėjau išbandyti
sistemos ribas.
Pirmą eksperimentą atlikau ne Niukasle,
o visgi Indijoje.
Nusistačiau sau neįmanomą tikslą:
ar gali tamilų kalba kalbantys
12-os metų vaikai
pietų Indijos kaime
išmokyti save patys
biotechnologijos anglų kalba?
Pamaniau: išbandysiu juos. Jie surinks nulį taškų.
Duosiu medžiagą, grįšiu ir duosiu testą.
Jie gaus dar vieną nulį.
Grįšiu ir sakysiu: "Taip, mums reikia mokytojų kai kuriems dalykams."
Aš surinkau 26 vaikus.
Jie visi susirinko, ir aš pasakiau,
kad šitame kompiuteryje yra labai sudėtingų dalykų.
Nebūčiau nustebintas, jei jūs ničnieko nesuprastumėte.
Viskas angliškai, o aš išvykstu.
(Juokas)
Taigi aš palikau juos.
Grįžau po dviejų mėnesių
ir 26 vaikai įėjo atrodydami labai labai tylūs.
Paklausiau: "Taigi, ar pažiūrėjot ką nors iš to, ką daviau?"
Jie atsakė: "Taip, pažiūrėjom."
"Ar ką nors supratot?" "Ne, nieko."
Tad paklausiau:
"Kiek laiko bandėte tai,
kol nusprendėte, kad nieko nesuprantat?"
Jie atsakė: "Mes žiūrėjome tai kiekvieną dieną."
Tad paklausiau: " Du mėnesius jūs žiūrėjot į dalykus, kurių nesuprantat?"
Tuomet 12-os metų mergaitė pakelia ranką ir sako,
žodis į žodį,
"Neskaitant to, kad neteisinga DNR molekulės replikacija
sukelia genetines ligas,
mes nieko nesupratome."
(Juokas)
(Plojimai)
(Juokas)
Prireikė trejų metų, kad tai išleisčiau.
Tai ką tik buvo publikuota "Britų edukacinės technologijos žurnale".
Vienas iš straipsnio referentų įvertino:
"Per gerai, kad būtų tiesa",
kas nebuvo labai gražu.
Viena iš mergaičių išmoko
būti mokytoja.
Ir štai ji čia.
Primenu, jie nesimoko anglų kalbos.
Aš iškirpau paskutinę dalį, kurioje paklausiau: "Kur yra neuronas?",
ir ji atsakė: "Neuronas? Neuronas?".
Tuomet pažvelgė ir padarė šitaip.
Kaip bebūtų, išraiška nebuvo labai graži.
Taigi jų taškai pakilo nuo nulio iki 30 procentų,
kas yra pedagogine prasme neįmanoma, atsižvelgiant į aplinkybes.
Bet 30 procentų neužtenka testo išlaikymui.
Tad sužinojau, kad jie turi draugę,
vietinę apskaitininkę, jauną merginą,
ir žaidė futbolą su ja.
Aš jos paklausiau: "Ar išmokytumei juos
pakankamai biotechnologijos, kad išlaikytų testą?"
Ji atsakė: "Kaip aš tai padarysiu? Aš nieko nežinau apie tai."
Atsakiau: "Naudokis močiutės metodu."
Ji: "Kas tai?"
Aš: "Na, tu turi
stovėti už jų nugaros
ir pastoviai juos girti.
Tiesiog sakyk jiems, "O, tai nuostabu. Tai fantastiška.
Kas tai? Ar gali tai padaryti dar kartą? Gal gali parodyti man dar ką nors?"
Ji darė tai du mėnesius.
Rezultatai pakilo iki 50,
tai yra tiek, kiek gaudavo prestižinės Naujojo Delio mokyklos
su apmokytais biotechnologijos mokytojais.
Taigi, aš grįžau į Niukaslą
su šiais rezultatais
ir nusprendžiau,
kad čia kažkas vyksta,
ir tai darosi labai rimta.
Taigi, eksperimentavęs daugybėje nuošalių vietų,
atvykau į pačią nuošaliausią, kokią tik galėjau sugalvoti.
(Juokas)
Maždaug už 5000 mylių nuo Delio
yra mažas Geitshedo miestas.
Geitshede surinkau 32 vaikus,
ir pradėjau tobulinti metodą.
Padalinau juos į grupes po keturis.
Pasakiau: "Susiskirstykite po keturis.
Kiekviena ketveriukė gali naudoti vieną kompiuterį, bet ne keturis."
Pamenat, iš "Skylės sienoje" patirties.
"Galite keistis grupėmis.
Galite nueiti prie kitos grupės,
jei nemėgstate savo, ir pan.
Galite nueiti prie kitos grupės, žvilgtelėti per petį, ką jie daro,
grįžti į savo grupę ir tvirtinti, kad tai jūsų pačių darbas.
Aš paaiškinau jiems,
kad, žinote, didelė dalis mokslinių tyrimų daromi naudojant šitą metodą.
(Juokas)
(Plojimai)
Vaikai sutiko tai entuziastingai ir paklausė,
"Taigi, o ką mums reikės daryti?"
Daviau jiems šešis GCSE (JK pagrindinio ugdymo egzaminų) klausimus.
Pirmoji grupė, geriausia,
išsprendė viską per 20 minučių.
Blogiausia - per 45.
Jie naudojo viską, ką žinojo --
naujienų grupes, Google, Vikipediją,
Ask.com, ir t.t.
Mokytojai klausė: "Ar tai gilus mokymasis?"
Atsakiau: "Pabandykim.
Grįšiu už dviejų mėnesių.
Duosim jiems rašto testą --
jokių kompiuterių, jokio kalbėjimo tarpusavyje ir pan."
Balų vidurkis, kai vaikai sprendė užduotis naudodamiesi kompiuteriais grupėse,
buvo 76 procentai.
Kai atlikau eksperimentą, kai testavau
po dviejų mėnesių, balas
buvo 76 procentai.
Tai buvo vaikų fotografinė
atmintis.
Įtariu dėl to, kad jie aptarė tai tarpusavyje.
Vienas vaikais priešais vieną kompiuterį
šito nepadarytų.
Turiu tolimesnius balų rezultatus,
kurie beveik neįtikėtini --
balai auga bėgant laikui.
Nes mokytojai sako,
kad kai pamoka pasibaigia,
vaikai ir toliau "googlina".
Čia, Britanijoje, kreipiausi
į britų močiutes
dėl savo Kupamo eksperimento.
Na, žinote,
jos labai energingos, tos britų močiutės.
200 iš jų iškart sutiko savanoriauti.
(Juokas)
Sutarėme, kad jos skirs man
vieną valandą internetu,
sėdėdamos savo namuose,
vieną dieną per savaitę.
Tad jos tai ir darė.
Ir per pastaruosius dvejus metus
daugiau kaip 600 valandų instrukcijų
buvo duotos per Skype,
naudojant tai, ką mano studentai vadina močiučių debesimi.
Močiučių debesis sėdi ten.
Aš galiu jį nukreipti į bet kurią mokyklą, kurią noriu.
(Video) Mokytoja: Jūs negalit manęs pagauti.
Pakartokit.
Jūs negalit manęs pagauti.
Vaikai: Jūs negalit manęs pagauti.
Mokytoja: Aš esu meduolinis žmogeliukas.
Vaikai: Aš esu meduolinis žmogeliukas.
Mokytoja: Puiku. Labai gerai...
SM: Grįžtant prie Geitshedo,
10-ies metų mergaitė įsigilina į induizmą
per 15 minučių.
Žinote, dalykus, apie kuriuos aš nieko nežinau.
Du vaikai žiūri TED pranešimus.
Jie norėjo būti futbolininkais prieš tai.
Po pažiūrėtų 8 TED pranešimų
jis nori būti Leonardu da Vinči.
(Juokas)
(Plojimai)
Tai gana paprasti dalykai.
Štai šitai aš šiuo metu konstruoju.
Tai vadinama SOLE (SOMA: Savarankiškai Organizuojamo Mokymosi Aplinka).
Baldai pritaikyti
vaikams sėdėti priešais didelius, galingus ekranus,
naudotis sparčių internetu, bet grupėmis.
Jeigu jie nori, gali paskambinti močiučių debesiui.
Štai SOLE Niukasle.
Mediatorė yra iš Indijos.
Taigi, kiek mes galime pasiekti? Dar truputis ir aš baigsiu.
Nukeliavau į Turiną gegužę.
Nuvijau į šalį visus mokytojus nuo grupės dešimtmečių mokinių.
Aš kalbu tik angliškai, jie kalba tik itališkai,
taigi mes negalėjome susišnekėti.
Aš pradėjau rašyti angliškai klausimus ant lentos.
Vaikai pažiūrėjo ir paklausė: "Ką?"
Atsakiau: "Na, padarykit tai."
Jie suvedė tai į Google, išsivertė į italų kalbą,
grįžo į itališką Google.
Po 15 minučių...
Kitas klausimas: kur yra Kalkuta?
Tam jiems teprireikė 10 minučių.
Tuomet pabandžiau tikrai sunkų.
Kas buvo Pitagoras, ir ką jis padarė?
Buvo kurį laiką tylu,
tuomet jie pasakė: "Tu ne taip užrašei.
Turi būti Pitagora."
Ir tuomet
po 20-ies minučių
ekranuose pasirodė statieji trikampiai.
Man kūnu nubėgo šiurpuliukai.
Jie dešimtmečiai vaikai.
Tekstas: Per kitas 30 minučių jie pasiektų reliatyvumo teoriją. O tada?
(Juokas)
(Plojimai)
SM: Taigi, žinote, kas įvyko?
Aš manau, kad suradau
savarankišką sistemą.
Savarankiška sistema yra tokia,
kurioje struktūra atsiranda
be aiškaus įsikišimo iš išorės.
Savarankiškoje sistemoje taip pat visada atsiranda naujovių,
tai reiškia, kad sistema pradeda daryti dalykus,
kuriems nebuvo sukurta.
Štai todėl jūs reaguojate taip, kaip reaguojate, --
nes tai atrodo neįmanoma.
Manau, galiu dabar iškelti hipotezę.
Švietimas yra savarankiška sistema,
kurioje mokymasis yra iškylantis fenomenas.
Užtruks pora metų įrodyti tai eksperimentiškai,
bet aš pabandysiu.
Kol kas yra prieinamas metodas.
Vienas milijardas vaikų, -- mums reikia 100 milijonų mediatorių --
o jų šioje planetoje yra gerokai daugiau --
10 milijonų SOLE,
180 milijardų dolerių ir 10 metų.
Mes galime pakeisti viską.
Ačiū.
(Plojimai)