זו מין הצהרה ברורה מאליו הכתובה כאן.
התחלתי עם המשפט הזה לפני כ-12 שנה,
והתחלתי בהקשר של
מדינות מתפתחות,
אבל אתם כאן באים מכל פינה בעולם.
אם תחשבו על מפת ארציכם,
אני סבור שתגלו
שבמפת כל מדינה בעולם,
ניתן לצייר עיגולים קטנים האומרים,
"למקומות האלה מורים טובים לא ילכו."
ובנוסף לכל זה,
אלה הם המקומות שמהם באות הצרות.
כך שיש לנו כאן אירוניה.
מורים טובים לא רוצים ללכת
בדיוק לאותם המקומות בהם הם הכי דרושים.
התחלתי ב-1999
לנסות ולהתמודד עם בעיה זו באמצעות ניסוי,
שהיה ניסוי פשוט מאוד בניו-דלהי.
פשוט שיבצתי מחשב
בתוך קיר של שכונת עוני בניו-דלהי.
הילדים בקושי הלכו לבית-ספר. הם לא ידעו אנגלית.
מעולם הם לא ראו מחשב לפני זה,
והם לא ידעו מה זה אינטרנט.
חיברתי למחשב אינטרנט מהיר -- כל זה היה כמטר מהריצפה --
הפעלתי והשארתי אותו שם.
אחרי זה,
הבחננו בכמה דברים מעניינים שאתם תראו.
חזרתי על זה בכל הודו
ולאחר מכן גם
בחלק גדול של העולם
ושמנו לב
שילדים ילמדו לעשות דברים
שהם רוצים ללמוד לעשות.
זהו הניסוי הראשון שעשינו --
ילד בן שמונה מצד ימין
מלמד את תלמידתו, ילדה בת שש,
כיצד לגלוש.
ילד זה באמצע ממרכז הודו --
זה בכפר בראג'סטאן,
שם הילדים הקליטו את המוזיקה שלהם
ואז ניגנו אותה האחד בשביל השני,
ובתהליך זה,
הם מאוד נהנו.
הם עשו את כל זה בתוך 4 שעות,
לאחר שראו את המחשב בפעם הראשונה.
בכפר אחר בדרום הודו,
הילדים כאן
הרכיבו מצלמת וידאו
וניסו לצלם דבורה מזמזמת.
הם הורידו אותה מאתר של דיסני,
או אתר דומה אחר,
14 יום לאחר הרכבת המחשב בכפר שלהם.
בסוף הניסוי,
הסקנו שקבוצות של ילדים
יכולות ללמוד באופן עצמאי להשתמש במחשבים ובאינטרנט,
ללא קשר
למי שהם או היכן הם נמצאים.
בנקודה זו, השאפתנות שלי עלתה
והחלטתי לבדוק
מה עוד הילדים יכולים לעשות עם מחשב.
התחלנו עם ניסוי בהיידרבאד, הודו,
בו נתתי לקבוצת ילדים --
הם דיברו אנגלית עם מבטא חזק של טלוגו (שפה אחת בהודו).
נתתי להם מחשב
שהכיל ממשק דיבור-טקסט,
שהיום מקבלים אותו חינם עם חלונות,
וביקשתי מהם לדבר לתוכו.
כאשר הם דיברו לתוכו,
המחשב הדפיס ג'בריש,
אז הם אמרו, "המחשב לא מבין כלום ממה שאנחנו אומרים."
אז אמרתי, "אני אשאיר את זה כאן למשך חודשיים.
תגרמו למחשב
להבין אתכם."
הילדים שאלו, "איך נעשה זאת."
ואני אמרתי,
"אני בעצם לא יודע."
(צחוק)
ועזבתי.
(צחוק)
חודשיים מאוחר יותר --
וזה היום מתועד
בכתב-עת לטכנולוגיית מידע
למען פיתוח עולמי --
המבטא השתנה
והיה קרוב במידה ניכרת למבטא הבריטי הטבעי
שאליו כיוונתי את הסינתיסייזר של תוכנת הדיבור-טקסט.
במילים אחרות, הם כולם דיברו כמו ג'יימס טולי.
(צחוק)
את זה הם יכלו לעשות בעצמם.
לאחר-מכן, התחלתי לערוך ניסויים
עם דברים שונים
שהם עשויים היו ללמוד לבצע בעצמם.
קיבלתי שיחת טלפון מעניינת מקולומבו,
מ ארתור ס. קלארק המנוח,
שאמר "אני רוצה לראות מה קורה כאן."
אבל הוא לא יכול היה לנסוע, אז נסעתי אליו.
הוא אמר שני דברים מעניינים,
"מורה שניתן להחליפו במכונה, יש להחליפו."
(צחוק)
הדבר השני שהוא אמר היה,
"אם לילדים יש עניין,
החינוך מתרחש."
ואני עשיתי זאת בשטח,
כך שבכל פעם שאצפה בזה אחשוב עליו.
(סרטון) ארתור ס. קלארק: וזה לבטח
יכול לעזור לאנשים,
מפני שילדים לומדים לגלוש במהירות
ואז להיכנס ולמצוא דברים שמעניינים אותם.
וכאשר יש לך עניין, יש חינוך.
סוגאטה מיטרה: לקחתי את הניסוי לדרום-אפריקה.
זהו ילד בן 15.
(סרטון) ילד: ...רק אומר, אני משחק משחקים
כגון חיות,
ומאזין למוזיקה.
ס.מ.: ושאלתי אותו, "האם אתה שולח אי-מיילים?"
והוא ענה: "כן, והם מדלגים על-פני האוקיינוס."
זה בקמבודיה,
קמבודיה כפרית --
משחק חשבונאי די פשוט,
שאף ילד לא ישחק בכיתה או בבית.
הם יחזירו אותו לך
ויאמרו שהוא משעמם.
אם תשאירו אותו על מדרכה,
ולא יהיו בסביבה מבוגרים,
הם יתפארו אחד מול השני
על מה שהם יכולים לעשות.
זה מה שהילדים האלו עושים.
הם מנסים להכפיל, אני חושב.
ובכל רחבי הודו,
בסופם של כשנתיים,
ילדים החלו להיעזר בגוגל לעשיית שיעורי-הבית.
כתוצאה מזה, המורים דיווחו
על שיפור עצום באנגלית שלהם --
(צחוק)
שיפור בולט ועוד דברים כאלה.
הם אמרו שהילדים ממש הפכו לבעלי חשיבה מעמיקה וכו'.
(צחוק)
והם באמת הפכו לכאלה.
אני מתכוון, אם כל החומר נמצא בגוגל,
מדוע צריך למלא איתו את הראש?
וכך בסופם של ארבע השנים שבאו,
הסקתי שקבוצות של ילדים יכולות לגלוש באינטרנט
כדי להגיע למטרות חינוכיות באופן עצמאי.
באותה תקופה, סכום כסף גדול
נכנס לאוניברסיטת ניוקאסל
למען קידום בתי-ספר בהודו.
קיבלתי טלפון מניוקאסל. אמרתי שאעשה זאת מניו-דלהי.
הם אמרו, "אין סיכוי שתטפל
בסכום של מיליון פאונד השייך לאוניברסיטה
בזמן שאתה יושב בדלהי."
לכן ב-2006,
קניתי לעצמי מעיל עבה
ועברתי לניוקאסל.
רציתי לבדוק את
גבולות המערכת.
הניסוי הראשון שערכתי מחוץ לניוקאסל
היה בהודו.
הצבתי לעצמי מטרה בלתי-אפשרית:
האם ילדים בני 12 הדוברים
שפה טמילית
בכפר בדרום הודו,
יכולים ללמד את עצמם ביו-טכנולוגיה
בשפה האנגלית?
וחשבתי לעצמי שאם אבחן אותם הם יקבלו אפס.
אתן להם את החומר, אחזור ואבחן אותם
ואז שוב הם יקבלו אפס.
ואז אוכל להגיד שבדברים מסויימים אנחנו כן זקוקים למורים.
אספתי 26 ילדים.
אמרתי להם
שיש ממש חומר קשה במחשב הזה.
שלא אהיה מופתע אם לא תבינו כלום.
הכל באנגלית, ושאני עוזב.
(צחוק)
ואז השארתי אותם לבד.
חזרתי לאחר חודשיים,
והילדים הגיעו ונראו מאוד מאוד שקטים.
ושאלתי אותם אם הם התעניינו בחומר?
הם ענו שכן.
"האם הבנתם משהו?" והם ענו שלא.
אז שאלתי,
"כמה זמן ניסיתם ללמוד
לפני שהחלטתם שאינכם מבינים כלום?"
הם ענו שהם ניסו כל יום.
אז שאלתי, "במשך חודשיים הסתכלתם על חומר שלא הבנתם?"
ילדה בת 12 הרימה את ידה ואמרה,
ממש כך,
"מלבד העובדה ששיכפול לקוי של מולקולת DNA
גורם למחלה תורשתית,
לא הבננו כלום."
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
(צחוק)
לקח לי שלוש שנים לפרסם את זה.
זה פורסם בכתב-עת בריטי לטכנולוגיה חינוכית.
אחד מבוחני המאמר התיחס לזה ואמר,
"זה טוב מדי בכדי שיהיה אמיתי,"
דבר שלא היה יפה כל-כך להגיד.
אחת הבנות הכשירה את עצמה
להיות מורה.
זו היא שם.
זיכרו שהם לא לומדים אנגלית.
ערכתי את הקטע האחרון שבו אני שואל, "היכן נמצא הניורון?"
והיא עונה, "הניורון? הניורון?"
ואז היא עשתה ככה.
לא משנה מה הביטוי, הוא לא כל-כך נחמד.
אז התוצאות עלו מאפס ל-30 אחוז,
זה בלתי-אפשרי חינוכית בכל נסיבות שהן.
אבל 30 אחוז זה לא עובר.
אז גיליתי שהיתה להם חברה,
רואת-חשבון מקומית, בחורה צעירה,
והם נהגו לשחק איתה כדורגל.
שאלתי אותה, "האם תלמדי אותם
ביו-טכנולוגיה כדי שהם יעברו?"
אבל היא אמרה, "כיצד אעשה זאת? איני מכירה את הנושא."
אמרתי לה, "אין דבר, רק תשתמשי בשיטה של סבתא."
היא שאלה מה זה.
אמרתי לה שמה שהיא צריכה לעשות
זה לעמוד מאחוריהם
ולהתפעל מהם כל הזמן.
רק תגידי להם, "זה יפה. זה נהדר.
מה זה? האם תוכל לעשות זת שוב? האם תוכל להראות לי עוד דברים?"
היא עשתה זאת במשך חודשיים.
הציונים שלהם עלו עד ל-50,
למה שמגיעים בבתי-ספר עשירים
בניו-דלהי עם מורים מיומנים בביו-טכנולוגיה.
חזרתי לניוקאסל
עם התוצאות
והחלטתי
שמשהו קורה כאן
שבהחלט נראה רציני.
לאחר שערכתי ניסויים בכל מיני מקומות שכוחי-אל,
הגעתי למקום הכי עזוב שניתן להעלות על הדעת.
(צחוק)
כ-5,000 מייל מדלהי
נמצאת עיר קטנה בשם גייטסהד.
בגייטסהד אספתי 32 ילדים
והתחלתי לבצע תיקונים קטנים בשיטה.
רציתי אותם בקבוצות של 4.
אמרתי, "תתחלקו בעצמכם לקבוצות של ארבעה.
כל קבוצה יכולה להשתמש במחשב אחד ולא בארבעה."
זוכרים, מה"חור בקיר".
"תוכלו להחליף קבוצות.
אפשר לעבור לקבוצה אחרת,
אם לא אוהבים את הקבוצה שלכם וכו'.
ניתן לגשת לקבוצה אחרת, להציץ במה שהם עושים,
ולחזור חזרה לקבוצה שלך ולהגיד שזה רעיון שלך."
והסברתי להם
שמחקר מדעי רב מתבצע בשיטה זו.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
הילדים ניגשו אליי בהתלהבות ושאלו,
"מה אתה רוצה שנעשה עכשיו?"
נתתי להם שש שאלות GCSE.
הקבוצה הראשונה שהיתה הכי טובה,
פתרה הכל תוך 20 דקות,
וההכי פחות טובה, תוך 45 דקות.
הם השתמשו בכל הידע שלהם --
קבוצות אחרות, גוגל, ויקיפדיה,
Ask Jeeves וכו'.
המורים תהו אם זה לימוד מעמיק.
אני אמרתי שכדאי לנסות,
ושאני אחזור בעוד חודשיים
ואז נעשה להם בחינה בכתב --
ללא מחשבים, ללא התייעצויות וכו'.
הציון הממוצע כאשר עשיתי זאת עם
המחשבים והקבוצות היה 76 אחוז.
כאשר ערכתי את הניסוי, כאשר עשיתי את הבחינה,
לאחר חודשיים, הציון היה
76 אחוז.
היתה שם חזרה מדוייקת
אצל הילדים,
אני חושד שזה בגלל שהם התייעצו אחד עם השני.
ילד בודד מול מחשב יחיד
לא יעשה זאת.
יש לי תוצאות נוספות,
שהן כמעט בלתי ייאמנות,
של ציונים העולים עם הזמן.
על-פי מוריהם, זה בגלל
שלאחר סיום הלימודים,
הילדים ממשיכים לחפש בגוגל.
כאן בבריטניה, אני הזמנתי
סבתות בריטיות,
לאחר הניסוי.... שלי.
טוב, אתם יודעים
שהן מאוד נמרצות, הסבתות הבריטיות.
200 מהן התנדבו מייד.
(צחוק)
ההסכם היה שהן תקדשנה בשבילי
שעה אחת של גלישה בפס רחב,
כאשר הן בביתן,
יום אחד בשבוע.
ואז הן עשו זאת.
ובמשך השנתיים האחרונות,
יותר מ-600 שעות הוראה
נוצרו דרך סקייפ,
בעזרת מה שהתלמידים מכנים "ענן של סבתות".
הענן של סבתות יושב שם איפה שהוא.
אני יכול לכוון אותו לאיזה בית-ספר שאני רוצה.
(סרטון) מורה: אינך יכול לתפוס אותי.
תאמרו זאת אתם.
אינך יכול לתפוס אותי.
ילדים: אינך יכול לתפוס אותי.
מורה: אני איש עוגיית הזנגביל.
ילדים: אני איש עוגיית הזנגביל.
מורה: יפה מאוד...
ס.מ.: בחזרה לגייטסהד,
ילדה בת 10 נכנסת ללב ההינדואיזם
בתוך 15 דקות.
דברים שאיני יודע כלום עליהם.
שני ילדים צופים בהרצאות TED.
לפני זה הם רצו להיות כדורגלנים.
לאחר צפיה ב-8 הרצאות TED,
הוא רוצה להיות ליאונרדו דה-וינצי.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
אלה דברים די פשוטים.
זה מה שאני יוצר כעת.
אלה נקראים "סולס": סביבות לימוד בהתארגנות עצמית.
הריהוט מעוצב
כך שהילדים יוכלו לשבת מול מסכים גדולים וחזקים,
חיבורי פס-רחב, אבל בקבוצות.
אם הם רוצים, הם יכולים לקרוא לענן הסבתות.
זהו סול בניוקסל.
המדריך מהודו.
אז עד כמה רחוק נוכל להגיע? עוד משהו ואני אסיים.
נסעתי לטורין במאי.
הרחקתי את כל המורים מהקבוצה שלי של תלמידים בני 10.
דיברתי רק אנגלית, הם דיברו רק איטלקית,
כך שלא ניתן היה לתקשר.
התחלתי לכתוב על הלוח שאלות באנגלית.
הילדים הביטו ואמרו, "מה?"
אמרתי, "תעשו מה שכתוב."
הם הקלידו בגוגל את מה שכתבתי, תירגמו לאיטלקית,
חזרו לגוגל האיטלקי.
15 דקות יותר מאוחר....
שאלה הבאה: איפה נמצאת כלכתה?
עכשיו זה לקח להם רק 10 דקות.
ניסיתי שאלה קשה.
מי היה פיתגורס ומה הוא עשה?
השתרר שקט לזמן מה,
ואז הם אמרו, "כתבת לא נכון.
זה פטגורס."
ואז,
בתוך 20 דקות,
החלו להופיע משולשי ישר-זוית על הצגים.
זה שילח בי רעד של התרגשות.
אלה ילדים בני 10.
טקסט: בעוד 30 דקות הם יגיעו לתורת היחסות. ומה אז?
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
ס.מ.:אז מה אתם חושבים שקורה כאן?
אני חושב שנתקלנו במערכת
בעלת יכולת התארגנות עצמית.
מערכת בעלת יכולת התארגנות עצמית
היא זו אשר בה מופיעים מבנים
ללא התערבות חיצונית ברורה.
מערכות המתארגנות עצמאית גם מראות תמיד ביצועים חדשים,
כלומר המערכת מתחילה לבצע דברים
שהיא כביכול לא בנויה לבצעם.
זו הסיבה שאתם מגיבים בצורה בה הגבתם,
מכיוון שזה נראה בלתי אפשרי.
אני מעלה עכשיו השערה.
חינוך הוא מערכת בעלת יכולת התארגנות עצמית,
שבה למידה היא תופעה מתהווה.
יקח כמה שנים להוכיח זאת ניסויית,
אבל אני הולך לנסות.
אבל בינתיים, יש שיטה זמינה.
מיליארד ילדים, אנו זקוקים ל-100 מיליון מדריכים --
יש הרבה יותר מזה בעולם --
10 מיליון סולס,
180 מיליארד דולר ו-10 שנים.
נוכל לשנות הכל.
תודה.
(מחיאות כפים)