Engem soha nem tartóztattak le,
egyetlen éjszakát sem töltöttem börtönben,
egyetlen hozzátartozómat se lökték be egy járőrkocsi hátsó ülésére,
se rács mögé,
és egyikük sem volt kitéve egy félelmetes és érthetetlen rendszer szeszélyeinek,
amely a legjobb esetben is közönnyel tekint rájuk,
legrosszabb esetben pedig szörnyetegként.
Az Amerikai Egyesült Államokban több embert börtönöznek be,
mint bármely más országban a világon,
Louisiana pedig élen jár a bebörtönzések számát illetően.
A legtöbben önök közül
hozzám hasonlóan szerencsések.
Valószínűleg csak tévézés közben kerülünk a bűn és a bűnhődés közelébe.
Amikor a Szabadlábon c. műsort készítettem,
találkoztam egy nővel, aki korábban olyan volt, mint mi:
Sheila Phipps.
(Felvétel) Sheila Phipps: Mielőtt a fiam börtönbe került,
láttam embereket a tévében,
akik azt mondogatták harciasan: "Nem, nem ő követte el, ő ártatlan."
És tudja, az ember nem figyel rájuk, vagy csak legyint,
hogy: "Ja-ja, persze."
Félre ne értsen,
sokan megérdemlik, hogy börtönben legyenek.
Sok bűnöző van,
de egy csomó ártatlan ember is börtönben ül.
EA: Sheila fia, McKinley, egyike ezeknek az ártatlanoknak.
17 évet már letöltött a 30 éves büntetéséből, amit emberölésért kapott.
Korábban nem volt elítélve,
és az ügyben nem volt szakértői bizonyíték,
pusztán egy szemtanú vallomása alapján ítélték el.
Márpedig több évtizednyi kutatás támasztja alá,
hogy a szemtanúk vallomása nem annyira megbízható,
mint ahogy azt régen hittük.
A tudósok azt állítják, hogy a memória pontatlan.
Nem olyan, mint amikor lejátszunk egy videót,
hanem inkább olyan, mint amikor egy puzzle-t rakunk össze.
A DNS-tesztet 1989-ben alkalmazták először ártatlan emberek szabadon bocsátásához,
és az azóta megsemmisített ítéletek több mint 70%-a szemtanúk vallomásán alapult.
A kerületi ügyészt,
akinek a hivatala McKinley ügyében a vádat képviselte –
ettől az ügytől függetlenül –, korrupció vádjával tavaly elítélték.
Amikor ez a kerületi ügyész 30 év után távozott,
a McKinley-ügy szemtanúi jelentkeztek, és elmesélték, hogy kényszerítették őket,
hogy az ügyészek kénye-kedve szerint valljanak.
A nyomásgyakorlásban még a börtönnel való fenyegetés is szerepelt.
Ennek ellenére McKinley még mindig börtönben van.
(Felvétel) SP: Mielőtt ez megtörtént,
soha nem hittem volna el.
Azt hiszem, el se tudtam volna képzelni,
hogy ilyesmi megtörténhet,
amíg az én fiammal meg nem történt.
Ez teljesen felnyitotta a szememet.
Tényleg felnyitotta a szememet.
Nem fogok hazudni önnek.
EA: Becslések szerint az ártatlanul bebörtönzött emberek aránya
egy és négy százalék között mozog,
ami így talán nem tűnik soknak,
de ez kb. 87 000 embert jelent:
anyák, apák, gyermekek ülnek börtönben,
gyakran évtizedekig,
olyan bűnökért, amelyeket nem követtek el.
Ráadásul ebben még nincs is benne az a kb. félmillió ember,
akiket semmiért sem ítéltek el,
vagyis azok a vélelmezett ártatlanok,
akik túl szegények ahhoz, hogy letegyék az óvadékot,
emiatt töltenek heteket, hónapokat rács mögött,
arra várva, hogy végre tárgyalják az ügyüket,
vagy – ami még valószínűbb – arra várnak,
hogy a szabadulás érdekében vádalkut köthessenek.
Ezeknek az embereknek odakint családjuk van.
(Felvétel) Kortney Williams: A bátyám lemaradt a ballagásomról,
mert előző este
börtönbe került.
A bátyám lemaradt a szülinapi vacsorámról,
mert pont aznap került börtönbe.
A bátyám lemaradt a saját szülinapi vacsorájáról,
mert rosszkor volt rossz helyen.
(Felvétel): EA: Azokban az esetekben, amikor börtönbe került,
történt vádemelés, vagy csak simán bevitték?
KW: Történt vádemelés,
és óvadék fejében
ejtették volna a vádakat,
mert nem volt bizonyíték.
EA: Kortney Williamset a főiskolán látogattam meg,
a Szabadlábon című műsor kapcsán.
Ő végül interjút készített a nagynénjével, Troylynn Robertsonnal,
egy epizód erejéig.
(Felvétel) KW: Azok után, amin átmentél
a gyerekeiddel,
milyen tanácsot adnál nekem,
ha lennének gyerekeim?
(Felvétel) Troylynn Robertson: Azt mondanám,
hogy az embernek először a szeretet jut eszébe
és a megóvás,
de azt mondanám,
hogy óvjad még jobban,
ismertesd meg vele az igazságszolgáltatási rendszert.
Tudod, folyton a mumusról és a rossz emberekről mesélünk a gyerekeinknek,
akikkel vigyázni kell, de nem tanítjuk meg nekik,
hogy mire ügyeljenek az igazságszolgáltatással kapcsolatban.
EA: Mivel a büntető igazságszolgáltatási rendszerünk
aránytalan mértékben veszi célba a színesbőrűeket, nem szokatlan,
hogy még az olyan fiatalok is, mint Kortney, tisztában vannak ezzel.
Amikor elkezdtem beszélgetni középiskolás diákokkal a Szabadlábonról,
azt tapasztaltam, hogy a megszólított fiatalok durván harmadának
volt hozzátartozója a rács mögött.
(Felvétel) Lány: Az volt a legnehezebb, hogy kiderítsük, hol van,
vagy hogy mikor lesz tárgyalása.
Lány: Igen, az első szülinapomon került börtönbe.
Lány: Az apukám fegyőrként dolgozik.
Látta a nagybátyámat a börtönben.
Életfogytos.
EA: Az Annie E. Casey Alapítvány szerint
azon fiatalok száma, akiknek az apja börtönben van, 500%-kal emelkedett
1980 és 2000 között.
A mai gyerekek közül több mint ötmillió látni fogja egy szülőjét rács mögött,
valamikor a gyerekkora folyamán.
Ezen belül az afroamerikai gyerekek aránytalan mértékben érintettek.
Mire elérik a 14 éves kort,
négyből egy fekete gyermek látni fogja, ahogy az apja börtönbe vonul.
Ugyanez az arány fehér gyermekek esetében egy a harmincból.
A fogvatartottak és gyermekeik jövőbeli sikerének egyik kulcsfontosságú tényezője,
hogy meg tudják őrizni a kapcsolatukat a szülő börtönbüntetése alatt.
A rabok azonban csak kb. 20-30-szoros áron telefonálhatnak,
mint amennyibe a normál hívások kerülnek,
ezért sok család inkább csak levélben tartja a kapcsolatot.
(Felvétel) (Levél felbontása)
Anissa Christmas: Kedves bátyám!
Idén végre 16 éves nagylány leszek, ha-ha!
Képzeld, nem vagyok már kisbaba.
Elkísérsz a szalagavatóra?
Nagyon hiányzol.
Te vagy az egyetlen pasi, aki őszinte volt hozzám.
Bárcsak itt lennél, hogy kiönthessem valakinek a szívemet!
Annyi minden történt, mióta utoljára láttalak.
(A hangja elcsuklik) Van pár jó hírem.
Első lettem egy tudományos vetélkedőn.
Pedálgép vagyok.
Megyünk a területi fordulóra is, el tudod ezt hinni?
A gimi nagyon gyorsan telik.
Remélem, hogy nem egészen két év múlva látod majd,
ahogy végigmegyek a színpadon.
Gondoltam, írok neked, mert tudom, hogy unalmas ott.
Szeretnék mosolyt csalni az arcodra.
EA: Anissa másodikos gimnazistaként
írta ezt a levelet a bátyjának.
A fiú leveleit pedig megtartja,
a hálószobai tükör keretébe dugva,
és újra és újra elolvassa őket.
Szeretném hinni,
hogy Anissa bátyja okkal van bebörtönözve.
Mindannyian azt szeretnénk, hogy az igazság malmai jól őröljenek,
de lassan rájövünk,
hogy a magasztos ideálok, amelyekről az iskolában tanultunk,
egész máshogy néznek ki a börtönökben, fegyházakban és a tárgyalótermekben.
(Felvétel) Danny Engelberg: Belépsz a tárgyalóterembe, és...
Már jó ideje csinálom ezt, de még mindig elakad a lélegzetem.
Arra gondolok: "Mennyi színesbőrű van itt",
pedig tudom, hogy a város lakóinak 90%-a nem afroamerikai,
vagyis akkor miért van az,
hogy a rabruhát viselők 90%-a afroamerikai?
(Felvétel) EA: Nem Danny Engelberg ügyvéd az egyetlen, akinek feltűnt,
hogy mennyi fekete áll a városi bíróság előtt,
vagy bármely más bíróság előtt.
Nehéz nem észrevenni.
Kik ülnek a bíróságon, a bíróra várva?
Hogy néznek ki?
(Felvétel) Férfi: Többnyire afroamerikaiak, mint én.
Férfi: Azt mondanám, hogy 85%-uk fekete.
Őket látod narancssárga rabruhában, ott hátul, a fülkébe zárva.
Férfi: Kik várakoznak? Főleg feketék.
Úgy értem, volt pár fehér is köztük.
Nő: Szerintem az ott ülőknek
kb. 85%-a volt afroamerikai.
EA: Hogyan fogják a mai Amerikában felnövő fiatal feketék
megérteni az igazságot?
A Szabadlábon egy másik története egy tánccsoportról szólt,
akik koreografáltak egy darabot, Kapucnit fel! címmel,
és előadták a városháza előtt.
Dawonta White az előadás idején hetedikes volt.
(Felvétel) Dawonta White: Fekete, kapucnis pulcsi volt rajtunk,
mert Trayvon Martin is ilyet viselt, amikor megölték.
Ebből indultunk ki,
és kitaláltuk, hogy kapucnis pulcsit fogunk viselni, mint Trayvon Martin.
(Felvétel) EA: Kinek az ötlete volt?
DW: A csapaté. Mindannyian egyetértettünk.
Egy kicsit ideges voltam, mégis végigcsináltam,
mert úgy éreztem, ez alkalmas arra, hogy felhívjuk a figyelmet.
(Felvétel) EA: Shraivell Brown szintén a Kapucnit fel! koreográfusa
és táncosa volt.
Szerinte a rendőrök kipécézik azokat, akik úgy néznek ki, mint ő.
Úgy érzi, hogy más feketék tettei alapján ítélik meg őt.
Mit szeretnél?
Hogy tekintsenek rád a rendőrök, és mit gondoljanak rólad?
SB: Azt, hogy nem jelentek fenyegetést.
EA: Miért gondolják, hogy fenyegetést jelentesz?
Mit mondtál, 14 éves vagy?
SB: Igen, 14 vagyok, és azért, mert azt mondják,
hogy sok fekete férfi bűnöző, gengszter meg ilyesmi,
de én nem akarom, hogy rólam ezt gondolják.
EA: Nekem és a hozzám hasonlóknak
az a legkönnyebb és legkényelmesebb, ha nem is figyelünk oda, és feltételezzük,
hogy a bűnügyi igazságszolgáltatási rendszer működik.
De ha nem a mi felelősségünk megkérdőjelezni ezeket a feltételezéseket,
akkor kié?
Egy zsinagógában vállalták, hogy tanulmányozzák a tömeges bebörtönzést,
és sok gyülekezeti tag arra a következtetésre jutott,
hogy mivel a tömeges bebörtönzés rengeteg ember életét dönti romba,
valójában még több bűnözést szül,
és csökkenti az emberek biztonságérzetét.
Teri Hunter a gyülekezetből azt mondja,
hogy a cselekvés felé az első lépés a megértés.
Szerinte mindannyiunknak fontos megérteni, miként viszonyulunk ehhez a kérdéshez,
akkor is, ha kapásból nem egyértelmű.
(Felvétel) Teri Hunter: A mi vállunkon van a felelősség,
hogy ne hunyjunk szemet,
mondván: "Minket ez nem érint."
Úgy vélem, hogy mi, zsidók, megtapasztaltuk már ezt:
"Minket ez nem érint."
Ha egy társadalom egy adott téma elől elzárkózik,
láttuk, mi történik.
Így a mi felelősségünk zsidóként
és a közösség tagjaként is,
hogy felnyissuk a közösségünk szemét –
vagy legalább a gyülekezetünkét –,
amennyire csak tudjuk.
EA: A "mi" személyes névmást használtam,
mert ez a mi és a gyerekeink
igazságszolgáltatási rendszere.
Mi választjuk meg a kerületi ügyészeket,
a bírókat és a törvényhozókat, akik működtetik ezeket a rendszereket
a mi, vagyis a nép érdekében.
A társadalom
inkább kockáztatja ártatlanok bebörtönzését,
mint bűnösök szabadon engedését.
Az általunk megválasztott politikusok tartanak attól a címkétől,
hogy "engedékenyek a bűnözéssel szemben", ezért szigorú törvényeket alkotnak,
és jelentős erőforrásokat fordítanak a bebörtönzésekre.
Egy bűncselekmény elkövetésekor
a gyors megtorlás iránti elvárásunk olyan rendőri kultúrát teremtett,
amely mindenáron gyorsan akarja megtalálni a tetteseket,
gyakran az alapos nyomozáshoz szükséges, megfelelő erőforrások
vagy részletes vizsgálat nélkül.
Nem ellenőrizzük az ügyészeket.
Miközben az elmúlt évtizedekben az egész országban
csökkent a tulajdon elleni és az erőszakos bűncselekmények száma,
az alkalmazott ügyészek és a benyújtott ügyek száma nőtt.
Az ügyészek döntik el, hogy indítanak-e jogi eljárást
a rendőrség által letartóztatott emberek ellen, vagy sem,
és ők döntik el, milyen vádat emelnek, ami pedig közvetlenül befolyásolja,
hogy a vádlott potenciálisan mennyi időt tölthet rács mögött.
Az ügyészek feletti egyetlen ellenőrzési lehetőség a védelem.
Gondoljanak Justitiára:
bekötött szemű nőalak, mérleggel a kezében,
aki az igazságszolgáltatási rendszer egyensúlyát hivatott jelképezni.
Sajnos a mérleg kibillent.
Országunkban a vádlottak többségét
államilag kirendelt védők képviselik.
Ezek a kirendelt védők kb. 30%-kal alacsonyabb díjazást kapnak,
mint a kerületi ügyészek,
és gyakran jóval több ügyük van annál,
mint amennyit az Amerikai Ügyvédi Kamara javasol.
Ahogy Sheila Phipps mondta,
vannak, akiknek börtönben a helyük,
de nehéz megkülönböztetni a bűnöst az ártatlantól,
amikor minden esetben annyira hasonló a végkimenetel.
Mindannyian igazságot akarunk.
De mivel az eljárás oly nagy mértékben irányul a vádlottak ellen,
nehéz elérni az igazságot.
Az igazságszolgáltatási rendszer értünk, az emberekért van.
Ha nekünk nem tetszik a működése,
rajtunk múlik, hogy változtatunk-e rajta.
Köszönöm szépen.
(Taps)