"זה היה תענוג לשרוף,
זה היה תענוג מיוחד לראות דברים נאכלים,
לראות דברים מושחרים ומשתנים."
פרנהייט 451 פותח בלהבה מלאת אושר -- ובמהרה,
אנחנו למדים מה עולה בלהבות.
הרומן של ריי בראדבורי מדמיין עולם
בו ספרים אסורים בכל תחומי החיים --
ואחזקה, שלא לדבר על קריאה בהם, אסורה.
הפרוטגוניסט, מונטאג, הוא כבאי שאחראי להשמדת מה שנשאר.
אבל כשהנאתו מפנה מקום לספק,
הסיפור מעלה שאלות חשובות על איך לשמר תודעה של אדם בחברה
בה רצון חופשי, ביטוי עצמי, וסקרנות נמצאים תחת אש.
בעולמו של מונטאג, למדיה ההמונית יש מונופול על המידע,
כשהם מוחקים כמעט כל יכולת לחשיבה עצמית.
ברכבת התחתית, פרסומות מפציצות מהקירות.
בבית, אשתו של מונטאג מילדרד מאזינה לרדיו מסביב לשעון,
ושלושה מקירות הסלון שלהם מכוסים במסכים.
בעבודה, ריח הנפט מרחף מעל עמיתיו של מונטאג,
שמעשן ומשלח את הכלב המכאני שלהם אחרי עכברושים כדי להעביר את הזמן.
כשהאזעקה נשמעת הם פורצים ברכבים דמויי סלמנדרות,
לפעמים כדי לשרוף ספריות שלמות לגמרי.
אבל כשהוא מצית יום אחרי יום ספרים עבי כרס כמו "פרפרים שחורים,"
מוחו של מונטאג נודד לסחורה האסורה שנחה חבויה בביתו.
ובהדרגה, הוא מתחיל לפקפק בבסיס עבודתו.
מונטאג מבין שהוא תמיד הרגיש שלא בנוח --
אבל היו חסרות לו המילים המתארות להביע את הרגשות שלו בחברה
בה אפילו אמירת המשפט "היה היה" יכול להיות קטלני.
פרנהייט 451 מתאר עולם שנשלט
על ידי מעקב, רובוטיקה, ומציאות מדומה -
חזון שהוכח כצופה את הנולד בצורה מפליאה, אבל גם דיבר על הדאגות בזמנו.
הרומן פורסם ב 1953, בשיא המלחמה הקרה.
העידן הזה הצית פרנויה נרחבת ופחד
בארץ מוצאו של בראדבורי ארצות הברית,
והוגבר על ידי הדיכוי של מידע וחקירות ממשלתיות ברוטאליות.
במיוחד, המנטליות הזו של ציד מכשפות
התמקדה באמנים ובסופרים שנחשדו כתומכים בקומוניזם.
בראדבורי נחרד מהדיכוי התרבותי הזה.
הוא האמין שהוא מהווה תקדים מסוכן לצנזורה נוספת,
והוא נזכר בהרס הספריה באלכסנדריה
ושריפת הספרים במשטרים הפשיסטים.
הוא חקר את החיבורים המצמררים האלו בפרנהייט 451,
שקיבל את שמו מהטמפרטורה בה נייר נשרף.
הדיוק של הטמפרטורה הזו עלה לדיון,
אבל זה לא מפחית את האמירה של הרומן הזה
כיצירת מופת של בדיון דיסטופי.
בדיון דיסטופי כז'אנר מגביר מאפיינים מדאיגים של העולם סביבנו
ומדמיין את התוצאות של לקיחתם לקיצון.
בהרבה סיפורים דיסטופיים,
הממשל כופה הגבלות על נתינים ללא הסכמתם.
אבל בפרנהייט 451,
מונטאג מגלה שהיתה זו האדישות של ההמונים
שהובילה לעליה של השלטון הנוכחי.
הממשלה בסך הכל עשתה שימוש בקשב הקצר
ובתאבון לבידור חסר מחשבה, וכך צמצמה הפצה של רעיונות לכדי אפר.
כשתרבויות נעלמות, דמיון והבעהעצמית הולכות אחרייהן.
אפילו הדרך בה אנשים מדברים משתבשת
-- כמו בפעם שהבוס של מונטאג קפטן ביטי מתאר את ההאצה של תרבות ההמונים:
"תאיץ את הסרט, מונטאג, מהר. לחיצה? תמונה? הבט, עין, עכשיו, הפוך, פה,
שם, מהר, צעד, למעלה, למטה, פנימה, החוצה, למה, איך, מי, מה, איפה, הא? אה!
באנג! סמאק! וואלופ, בינג, בונג, בום! עכל-עכל, עכל-עכל-עכל.
פוליטקה, עמודה אחת, שני משפטים, כותרת! אז באמצע האויר, הכל נעלם!"
בעולם העקר הזה, מונאג לומד עד כמה קשה להתנגד
כשלא נשאר דבר לאחוז בו.
בשורה התחתונה, פרנהייט 451 הוא תיאור של מחשבה עצמאית
על סף ההכחדה --
ומשל על חברה צייתנית
בבעירה עצמית.