Am crescut alături de fratele meu geamăn identic,
care a fost un frate extrem de iubitor.
Iar atunci când ești geamăn, devii expert în depistarea favoritismului.
Dacă prăjitura lui era cu puțin mai mare decât a mea, intram la bănuieli.
Și, cu siguranță, nu muream de foame.
(Râsete)
Devenind psiholog, am început să observ un alt fel de favoritism
și anume cât de mult ne prețuim corpul comparativ cu mintea.
Mi-am petrecut nouă ani în universitate, lucrând la doctoratul meu în psihologie
și nici nu vă pot spune câți oameni se uită la cartea mea de vizită și spun:
„Aha, psiholog. Deci nu doctor adevărat” (Râsete) –
așa cum ar trebui să scrie și pe cartea mea de vizită.
(Râsete)
Favoritismul față de corp, în detrimentul minții, e peste tot.
Recent am fost acasă la un prieten,
iar copilul lor de cinci ani se pregătea de culcare.
Era urcat pe un scaun, la chiuvetă și se spăla pe dinți,
când a alunecat și și-a zgâriat piciorul cu scaunul.
A plâns un minut, după care se ridică,
se urcă din nou pe scaun, întinzându-se după o cutie cu plasturi pentru tăietură.
Așadar, acest copil abia dacă reușea să-și lege șireturile,
dar știa că trebuie să-ți bandajezi tăietura ca să nu se infecteze
și că trebuie să îți îngrijești dinții periindu-i de două ori pe zi.
Cu toții știm cum să ne menținem sănătatea fizică
și cum să practicăm igiena dentară, nu-i așa?
Știm asta de la vârsta de cinci ani.
Dar ce știm despre menținerea sănătății noastre psihice?
Ei bine, nimic.
Ce îi învățăm pe copiii noștri despre igiena emoțională?
Nimic.
Cum se face că alocăm mai mult timp îngrijirii dentare decât a celei mentale?
De ce este oare sănătatea noastră fizică mult mai importantă pentru noi
decât sănătatea noastră psihică?
Susținem rănile psihice, chiar mai des decât pe celei fizice,
răni precum eșecul, respingerea sau singurătatea.
Și acestea se pot agrava dacă le ignorăm.
Și pot avea un impact dramatic asupra vieții noastre.
Și totuși, chiar dacă există tehnici demonstrate științific
cu care ne-am putea trata aceste tipuri de răni psihice,
nu o facem.
Și nici măcar nu ne trece prin minte că ar trebui.
„Ah, te simți deprimat? Uită de asta, totul e doar în mintea ta.”
Îți poți imagina spunându-i cuiva cu un picior rupt:
„Ah, poți merge, totul e doar în piciorul tău.”
(Râsete)
E timpul să eliminăm diferențele dintre sănătatea noastră psihică și cea fizică.
E timpul să le considerăm egale. Asemenea gemenilor.
Apropos de gemeni, și fratele meu este psiholog.
Deci nici el nu e un doctor adevărat.
(Râsete)
Cu toate astea, nu am studiat împreună.
De fapt, cel mai dificil lucru pe care l-am făcut vreodată
a fost să mă mut dincolo de Atlantic, în New York
pentru a-mi obține doctoratul în psihologie.
Am fost despărțiți unul de celălalt pentru prima dată în viață
și separarea a fost brutală pentru amândoi.
Doar că el a rămas printre prieteni și familie,
în timp ce eu eram singur, într-o țară nouă.
Ne-am simțit lipsa foarte mult,
dar apelurile internaționale erau foarte costisitoare pe atunci
și ne puteam permite să vorbim doar cinci minute pe săptămână.
De ziua noastră de naștere,
prima dată când nu eram împreună,
am decis să facem o extravaganță și săptămâna aia să vorbim 10 minute.
Mi-am petrecut dimineața agitându-mă prin cameră, așteptând să mă sune.
Am așteptat și tot așteptat, însă telefonul nu a sunat.
Fiind diferența de fus orar am zis:
„Ok, e în oraș cu prietenii, sună el mai târziu.”
Nu erau celulare pe atunci.
Dar nu a sunat.
Apoi am început să realizez că după ce fusesem plecat 10 luni,
nu îi mai lipseam la fel de mult cum îmi lipsea el mie.
Știam că mă va suna dimineață,
dar acea noapte a fost una dintre cele mai triste și lungi din viața mea.
M-am trezit în dimineața următoare.
M-am uitat la telefon și mi-am dat seama că îl scosesem din furcă
în agitația din ziua anterioară.
M-am dat repede jos din pat,
am pus telefonul înapoi, iar după o secundă a sunat.
Era fratele meu și nici nu vă pot spune ce nervos era.
(Râsete)
A fost cea mai tristă și lungă noapte din viața lui, de asemenea.
Am încercat să-i explic, dar mi-a spus:
„Nu înțeleg. Dacă ai văzut că nu te sun,”
„de ce nu ai ridicat telefonul ca să mă suni tu?”
Avea dreptate. De ce nu l-am sunat?
Atunci nu aveam un răspuns, însă astăzi am.
Și e unul foarte simplu: singurătatea.
Singurătatea creează o rană psihică adâncă,
care ne denaturează percepția și ne încețoșează gândirea.
Ne face să credem că cei din jur sunt mai nepăsători decât în realitate.
Ne face să ne temem de noi atașamente
pentru că de ce ai risca să fii respins și rănit
dacă inima ta deja suferă mai mult decât poți suporta?
Eram cu adevărat încleștat de singurătate pe atunci.
Dar nu am realizat, întrucât eram înconjurat de oameni în fiecare zi.
Dar singurătatea este definită în mod pur subiectiv.
Depinde doar dacă te simți deconectat emoțional sau social de cei din jur.
Iar eu mă simțeam.
Există multe studii despre singurătate și toate sunt înfricoșătoare.
Singurătatea nu doar că te face să te simți nefericit, dar te și omoară.
Nu glumesc.
Singurătatea cronică mărește șansele unei morți premature
cu 14 procente.
Singurătatea conduce la hipertensiune, la colesterol ridicat.
Suprimă chiar și funcționarea sistemului imunitar,
făcându-ne vulnerabili la tot felul de boli și afecțiuni.
De fapt, oamenii de știință au ajuns la concluzia că, per total,
singurătatea cronică reprezintă un risc la fel de semnificativ
pentru sănătatea pe termen lung și longevitate ca și fumatul.
Însă pachetele de țigări au avertismentul „Fumatul poate ucide.”
Singurătatea nu are.
Și de aceea e atât de important să ne îngrijim de sănătatea psihică,
să practicăm igiena emoțională.
Pentru că nu poți trata o rană psihică
dacă nu știi nici măcar că ai fost rănit.
Singurătatea nu este singura rană psihică
ce ne denaturează percepția și care ne derutează.
Eșecul face același lucru.
Am vizitat odată o creșă,
unde am văzut trei copii jucându-se cu jucării de plastic identice.
Trebuia să tragi în lateral de un buton roșu și un cățeluș drăguț ieșea din cutie.
O fetiță a încercat să tragă de butonul violet, apoi să împingă
și apoi s-a retras uitându-se la cutie cu buza de jos tremurândă.
Băiețelul de lângă ea a văzut ce s-a întâmplat,
s-a întors la cutia lui și a izbucnit în lacrimi fără ca măcar să o mai atingă.
Între timp, o altă fetiță a încercat tot ce i-a trecut prin minte,
până când a tras de butonul roșu,
cățelușul drăguț a ieșit din cutie și ea a țipat entuziasmată.
Așadar, trei copii cu trei jucării de plastic identice,
dar cu reacții foarte diferite față de eșec.
Primii doi copii erau perfect capabili să tragă de butonul roșu.
Singurul lucru care i-a împiedicat
a fost mintea lor, care i-a păcălit făcându-i să creadă că nu sunt în stare.
De asemenea, adulții sunt păcăliți în același mod, tot timpul.
De fapt, toți avem un set prestabilit de sentimente și convingeri care e activat
de fiecare dată când ne confruntăm cu frustrări și obstacole.
Știți cum reacționează mintea voastră în fața eșecului?
Trebuie să știți.
Căci, de mintea încearcă să vă convingă că sunteți incapabili de ceva
și voi o credeți,
atunci, asemenea acelor doi copii, vă veți simți neajutorați
și vă veți opri prea devreme sau nu veți mai încerca deloc.
Iar atunci veți fi și mai convinși că nu puteți reuși.
Vedeți, de aceea atât de mulți oameni nu își folosesc potențialul la maxim.
Pentru că, undeva în drumul lor, uneori un singur eșec...
i-a convins că nu pot reuși, iar ei au crezut.
Odată ce suntem convinși de ceva, e foarte dificil să ne schimbăm părerea.
Am învățat lecția asta, într-un mod dur, cu fratele meu, în perioada adolescenței.
Eram în mașină cu câțiva prieteni, pe o șosea întunecată, noaptea,
când ne-a oprit poliția.
Avusese loc un jaf în zonă și căutau suspecți.
Polițaiul s-a apropiat de mașină, lumină cu lanterna fața șoferului,
apoi a fratelui meu care era pe bancheta din față, apoi a mea.
A făcut ochii mari și mă întrebă:
„De unde te știu eu pe tine?”
(Râsete)
I-am răspuns: „De pe bancheta din față.”
(Râsete)
Dar pentru el nu a părut să aibă sens.
Așa că a crezut că sunt drogat.
(Râsete)
Așa că mă scoate din mașină, mă percheziționează,
mă conduce la mașina de poliție,
iar doar după ce a verificat că nu am antecedente,
i-am putut arăta că am un frate geamăn pe bancheta din față.
Dar chiar și când ne îndepărtam, mi-am dat seama după privirea lui
că era convins că „de data asta, am scăpat”.
E greu să ne schimbăm părerea, odată ce devenim convinși de ceva.
Așa că e foarte normal să ne simțim demoralizați și înfrânți după un eșec.
Dar nu poți să te lași convins de faptul că nu poți reuși.
Trebuie să lupți cu sentimentul de neputință.
Trebuie să preluăm controlul asupra situației.
Și trebuie să rupem acest tip de ciclu negativ dinainte să înceapă.
Mințile și sentimentele noastre
nu sunt prietenii de încredere pe care îi credem noi.
Sunt, mai degrabă, precum un prieten foarte schimbător,
care acum poate să ne susțină total, iar minutul următor să fie foarte ostil.
Odată, am lucrat cu o femeie
care după 20 de ani de căsnicie și un divorț extrem de urât,
era pregătită pentru prima întâlnire.
A cunoscut online un tip care părea drăguț și părea să aibă succes,
dar cel mai important, părea că o place.
Așa că ea s-a entuziasmat, și-a cumpărat o rochie nouă
și s-au întâlnit să bea ceva, într-un bar cu pretenții din New York.
După zece minute, bărbatul se ridică și îi spune:
„Nu sunt interesat” și pleacă.
Refuzul este extrem de dureros.
Femeia se simțea atât de rănită, încât nu se putea mișca.
A reușit doar să sune o prietenă.
Iată ce i-a spus prietena: „Ei bine, la ce te așteptai?”
„Ai șolduri mari, nu ai nimic interesant de zis,”
„de ce și-ar dori un bărbat atrăgător și de succes”
„să iasă vreodată cu o ratată ca tine?”
Șocant că o prietenă poate fi atât de crudă, nu-i așa?
Dar ar fi mult mai puțin șocant
dacă v-aș spune că nu prietena ei a spus asta.
Asta și-a spus femeia ei înșiși.
Și asta facem cu toții, în special după un refuz.
Ne gândim la toate defectele și neajunsurile noastre,
la ce ne-am dori să fim, ce să nu fim, ne adresăm cuvinte urâte.
Poate că nu atât de aspru, dar cu toții o facem.
Și e interesant că facem asta, când stima noastră de sine e deja rănită.
De ce vrem să mergem mai departe și să o rănim și mai mult?
Nu ne-am adânci intenționat o rană fizică.
Dacă am avea o tăietură pe braț, nu am spune: „Ah, știu!”
„O să iau un cuțit și o să văd cât de adâncă pot să o fac.”
Dar o facem cu rănile psihice, tot timpul.
De ce? Din cauza igienei emoționale deficitare.
Pentru că nu considerăm importantă sănătatea psihică.
Știm din o mulțime de studii că atunci când stima de sine e scăzută,
suntem mai vulnerabili la stres și anxietate,
că eșecul și refuzul ne dor și mai mult și că durează mai mult până ne revenim.
Deci când suntem respinși, primul lucru pe care ar trebui să-l facem
e să ne refacem stima de sine, nu să ne înscriem în Fight Club și dăm cu pumnii.
În suferință emoțională,
tratați-vă cu aceeași compasiune pe care o așteptați de la un prieten bun.
Trebuie să ne depistăm obiceiurile psihologice nesănătoase și să le schimbăm.
Una dintre cele mai nesănătoase și cele mai obișnuite este reflectarea.
A reflecta înseamnă a rumega.
E atunci când șeful tău țipă la tine sau profesorul te face să te simți prost
sau când ai o ceartă mare cu un prieten
și nu te poți opri din a relua scena în mintea ta, pentru zile,
uneori chiar săptămâni întregi.
Reflectarea asupra evenimentelor supărătoare poate deveni un obicei.
Și e unul foarte costisitor.
Pentru că petrecând atât de mult timp având gânduri negative și supărătoare,
ne supunem unui risc semnificativ
de a dezvolta depresie clinică, alcoolism, tulburări alimentare
și chiar boli cardiovasculare.
Problema este că pornirea de a reflecta poate fi foarte puternică și importantă,
deci este un obicei greu de oprit.
Și știu asta pentru că acum un an și ceva, am dezvoltat acest obicei și eu.
Fratele meu geamăn a fost diagnosticat cu limfom non-Hodgkin, în stadiul III.
Cancerul lui a fost extrem de agresiv.
Avea tumori vizibile pe tot corpul.
Apoi a început un tratament dur de chimioterapie.
Iar eu nu mă puteam opri să mă gândesc la el.
Nu mă puteam opri să mă gândesc la marea lui suferință.
Deși nu s-a plâns niciodată, nici măcar o dată.
Avea o atitudine incredibil de pozitivă.
Sănătatea lui psihică a fost uimitoare.
Eu eram din punct de vedere fizic sănătos, dar psihic, eram un dezastru.
Dar am știut ce trebuie să fac.
Studiile ne spun că e suficientă chiar și o distragere de două minute
pentru a îndepărta pornirea de a reflecta, din acel moment.
Așa că de fiecare dată când aveam îngrijorări, gânduri negative,
mă forțam să mă concentrez pe altceva, până când pornirea trecea.
Iar într-o săptămână, întreaga mea perspectivă se schimbase
și devenisem mai pozitiv, mai optimist.
După nouă săptămâni de chimioterapie, fratele meu a făcut o tomografie,
iar eu eram lângă el când a primit rezultatele.
Toate tumorile dispăruseră.
Mai avea de făcut încă trei ture de chimioterapie,
dar știa că se va însănătoși.
Această poză a fost făcută acum două săptămâni.
Luând măsuri atunci când te simți sigur,
schimbându-ți atitudinea față de eșec,
protejându-ți stima de sine,
luptând cu gândirea negativă,
nu numai că îți vei vindeca rănile psihice,
ci îți vei forma rezistența emoțională, vei prospera.
În urmă cu o sută de ani, oamenii au început să practice igiena personală.
Speranța de viață a crescut cu peste 50 de procente
într-o perioadă de doar câteva decenii.
După părerea mea, calitatea vieții ar putea crește la fel de dramatic
dacă am începe cu toții să practicăm igiena emoțională.
Vă puteți imagina cum ar arăta lumea
dacă toți am fi mai sănătoși din punct de vedere psihic?
Dacă ar exista mai puțină singurătate și mai puțină depresie?
Dacă oamenii ar ști cum să depășească eșecul?
Dacă s-ar simți mai bine în pielea lor și mai puternici?
Dacă ar fi mai fericiți și mai împliniți?
Eu pot face asta, căci e lumea în care vreau să trăiesc.
Și lumea în care vrea să trăiască și fratele meu.
Și dacă ne-am informa un pic și ne-am schimba câteva obiceiuri simple,
ei bine, atunci aceasta ar fi lumea în care am putea trăi cu toții.
Vă mulțumesc foarte mult.
(Aplauze)