Es uzaugu kopā ar savu identisko dvīni,
kurš bija neiedomājami mīlošs brālis.
Viena lieta, esot dvīnim — tas padara tevi par ekspertu
favorītisma saskatīšanā.
Ja viņa cepums bija kaut nedaudz lielāks par manējo, man radās jautājumi.
Un skaidrs, ka es nemiru badā.
(Smiekli)
Kad es kļuvu par psihologu, es sāku ievērot cita veida favorītismu,
proti, to, cik ļoti mēs novērtējam ķermeni vairāk nekā prātu.
Es pavadīju deviņus gadus universitātē, iegūstot doktora grādu psiholoģijā,
un es nevaru izstāstīt, cik daudzi cilvēki paskatās uz manu vizītkarti un saka:
„Ā, psihologs. Tad jau ne īsts ārsts.”
It kā tam vajadzētu būt rakstītam uz manas vizītkartes.
(Smiekli)
Šo favorītismu, ko mēs izrādām ķermenim pār prātu, es redzu visur.
Es nesen biju ciemos pie drauga,
un viņu piecgadnieks gatavojās iet gulēt.
Viņš stāvēja uz ķebļa pie izlietnes un tīrīja zobus,
kad paslīdēja un kritienā pret ķebli nobrāza kāju.
Viņš kādu brīdi paraudāja, taču tad piecēlās,
uzkāpa uz ķebļa un sniedzās pēc plākstera, ko uzlikt uz pušuma.
Šis bērns tik tikko spēja sasiet savas kurpju saites,
taču viņš zināja, ka pušums jānosedz, lai tajā neiekļūtu infekcija,
un ka jārūpējas par saviem zobiem, tos tīrot divas reizes dienā.
Mēs visi zinām, kā saglabāt savu fizisko veselību
un rūpēties par zobu higiēnu, vai ne?
Mēs to zinām kopš piecu gadu vecuma.
Taču ko mēs zinām par savas psiholoģiskās veselības saglabāšanu?
Neko.
Ko mēs mācām saviem bērniem par emocionālo higiēnu?
Neko.
Kā nākas, ka mēs vairāk laika veltām rūpēm par saviem zobiem
nekā par saviem prātiem?
Kāpēc mūsu fiziskā veselība mums ir tik daudz svarīgāka
nekā mūsu psiholoģiskā veselība?
Psiholoģiskos ievainojumus mēs gūstam pat vēl biežāk nekā fiziskos —
tādus ievainojumus kā neveiksme, atraidījums vai vientulība.
Arī tie var pasliktināties, ja mēs tos ignorējam,
un tie var krasi ietekmēt mūsu dzīves.
Un lai arī pastāv zinātniski pierādīti paņēmieni,
ko mēs varētu izmantot, lai ārstētu šāda veida psiholoģiskos ievainojumus,
mēs to nedarām.
Mums pat neienāk prātā, ka tas būtu jādara.
„Ā, tu jūties nomākts? Aizmirsti to, tas ir tikai tavā galvā.”
Vai varat iedomāties to sakām kādam ar lauztu kāju?
„Ai, vienkārši aizmirsti to, tas tikai ir tavā kājā.”
(Smiekli)
Laiks novērst plaisu starp mūsu fizisko un psiholoģisko veselību.
Laiks padarīt tās līdzvērtīgākas,
līdzīgākas dvīņiem.
Runājot par dvīņiem, arī mans brālis ir psihologs.
Tātad arī viņš nav īsts ārsts.
(Smiekli)
Mēs gan nemācījāmies kopā.
Patiesībā, visgrūtākais, ko mūžā esmu darījis,
ir pārcelšanās pāri Atlantijas okeānam uz Ņujorku,
lai iegūtu savu doktora grādu psiholoğijā.
Tad mēs pirmo reizi mūžā bijām šķirti,
un šī nošķirtība bija nežēlīga mums abiem.
Taču, kamēr viņš palika ar ģimeni un draugiem,
es biju viens jaunā valstī.
Mēs viens otram ļoti pietrūkām,
taču tolaik starptautiskie tālruņu zvani bija ļoti dārgi,
un mēs varējām atļauties parunāt vien piecas minūtes nedēļā.
Kad pienāca mūsu dzimšanas diena,
— tā bija pirmā, ko mēs nepavadītu kopā, —
mēs nolēmām pašķiesties un tonedēļ runāt 10 minūtes.
Es rītu pavadīju istabā, staigājot šurpu turpu, gaidot viņa zvanu —
gaidot un gaidot, bet tālrunis tā arī neiezvanījās.
Ņemot vērā laika starpību, es pieņēmu:
„Labi, viņš izgājis ar draugiem, viņš piezvanīs vēlāk.”
Tolaik nebija mobilo tālruņu.
Bet viņš nepiezvanīja.
Un es sāku apjaust, ka, esot prom vairāk kā 10 mēnešus,
viņš pēc manis vairs neilgojās tā, kā es pēc viņa.
Es zināju, ka viņš piezvanīs no rīta,
bet tā nakts bija viena no skumjākajām un ilgākajām manā mūžā.
Nākamajā rītā es pamodos.
Es palūkojos lejā uz tālruni
un sapratu, ka, iepriekšējā dienā staigājot, esmu norāvis klausuli.
Es izrāpos no gultas,
noliku klausuli atpakaļ, un pēc mirkļa tas iezvanījās,
un tas bija mans brālis, un, ak vai, kā viņš bija noskaities!
(Smiekli)
Tā bija skumjākā un ilgākā nakts arī viņa mūžā.
Es centos paskaidrot, kas bija noticis, bet viņš teica:
„Es nesaprotu. Ja redzēji, ka tev nezvanu,
kādēļ vienkārši neņēmi klausuli un nezvanīji man?”
Viņam bija taisnība. Kādēļ es viņam nepiezvanīju?
Toreiz man nebija, ko atbildēt, bet šodien man ir,
un atbilde ir vienkārša: vientulība.
Vientulība rada dziļu psiholoģisku brūci,
tādu, kas izkropļo mūsu uztveri un sajauc mums galvu.
Tā liek domāt, ka mēs apkārt esošajiem rūpam daudz mazāk nekā patiesībā.
Tā vieš mūsos bailes pastiept roku pirmajiem,
jo kādēļ sevi pakļaut atraidījumam un sirdsēstiem,
ja tava sirds jau sāp vairāk, nekā tu spēj izturēt?
Toreiz es biju īstas vientulības ķetnās,
bet man visu dienu apkārt bija cilvēki, tāpēc man tas nekad neienāca prātā.
Taču vientulība izpaužas tīri subjektīvi.
Tā ir atkarīga tikai un vienīgi no tā,
vai tu jūties emocionāli vai sociāli nošķirts no apkārtējiem.
Un es jutos.
Par vientulību ir daudz pētījumu, un tie visi ir iedveš šausmas.
Vientulība ne tikai padarīs jūs nelaimīgu, tā jūs nogalinās.
Es nejokoju.
Hroniska vientulība palielina priekšlaicīgas nāves iespējamību
par 14 procentiem.
Vientulība izraisa augstu asinsspiedienu, augstu holesterīna līmeni.
Tā pat nomāc jūsu imūnās sistēmas darbību,
padarot jūs uzņēmīgus pret dažnedažādām kaitēm un slimībām.
Patiesībā zinātnieki ir secinājuši, ka, ņemot to visu kopā,
hroniska vientulība rada tikpat ievērojamu risku
jūsu ilgtermiņa veselībai un dzīvildzei kā cigarešu smēķēšana.
Uz cigarešu paciņām ir brīdinājumi, kuros rakstīts: „Tās tevi var nogalināt.”
Bet vientulībai tādu nav.
Tāpēc ir tik ļoti svarīgi, lai mums psiholoģiskā veselība būtu prioritāte,
lai mēs piekoptu emocionālo higiēnu.
Jo jūs nevarat izārstēt psiholoģisku brūci,
ja pat nezināt, ka esat ievainots.
Vientulība nav vienīgā psiholoģiskā brūce,
kas izkropļo mūsu uztveri un maldina mūs.
To dara arī neveiksme.
Es reiz apciemoju dienas aprūpes centru,
kur redzēju trīs mazuļus, spēlējamies ar vienādām plastmasas rotaļlietām.
Tu aizslidini sarkano pogu, un izlec mīlīgs suņuks.
Viena meitenīte mēģināja izvilkt violeto pogu, tad to nospiest,
un tad viņa vienkārši padevās un skatījās uz kasti ar drebošu apakšlūpu.
Puisēns viņai blakus noraudzījās uz notiekošo,
tad pievērsās savai kastei un izplūda asarās, tai pat nepieskāries.
Tikmēr, cita meitenīte izmēģināja visu, ko vien varēja iedomāties,
līdz aizslidināja sarkano pogu,
izleca mīlīgais suņuks, un viņa sajūsmā iespurdzās.
Trīs mazuļi ar vienādām plastmasas rotaļlietām,
bet ļoti atšķirīgām reakcijām pret neveiksmi.
Pirmie divi mazuļi bija pilnībā spējīgi aizslidināt sarkanu pogu.
Vienīgais, kas viņiem liedza gūt panākumus,
bija prāts, kas viņus apmuļķoja, liekot domāt, ka viņi to nespēj.
Arī pieaugušie visu laiku šādi tiek apmuļķoti.
Patiesībā mums visiem ir sajūtu un uzskatu pamatkopums, kas iedarbojas
ikreiz, kad sastopamies ar vilšanos un šķēršļiem.
Vai apzināties, kā jūsu prāts reaģē uz neveiksmi?
Jums vajadzētu.
Jo, ja prāts cenšas jūs pārliecināt,
ka kaut ko nespējat, un jūs tam noticat,
tad gluži kā šie divi mazuļi jūs sāksiet justies bezpalīdzīgi
un pārāk ātri padosieties vai arī nemēģināsiet nemaz.
Un tad jūs būsiet vēl pārliecinātāki, ka jums neizdosies.
Redziet, tieši tāpēc tik daudzi cilvēki strādā zemāk par savu patieso potenciālu.
Jo kaut kur pa ceļam, dažkārt viena pati neveiksme,
pārliecināja viņus, ka viņiem neizdosies, un viņi tam noticēja.
Tiklīdz mēs esam par kaut ko pārliecināti, mainīt mūsu domas ir ļoti grūti.
Man šī mācība nāca smagi, kad pusaudža gados biju kopā ar brāli.
Mēs kopā ar draugiem naktī braucām pa tumšu ceļu,
kad mūs apstādināja policijas mašīna.
Apkaimē bija notikusi laupīšana, un viņi meklēja aizdomās turētos.
Policists pienāca pie mašīnas un ar lukturīti paspīdināja uz vadītāju,
tad uz manu brāli priekšējā sēdeklī un tad uz mani.
Viņa acis plaši iepletās, un viņš jautāja:
„Kur es tevi jau esmu redzējis?”
(Smiekli)
Un es atbildēju: „Priekšējā sēdeklī.”
(Smiekli)
Bet tas viņam neko neizteica.
Tāpēc nu viņš domāja, ka esmu salietojies.
(Smiekli)
Tāpēc viņš izvelk mani no mašīnas, pārmeklē,
aizdzen mani līdz policijas mašīnai
un tikai tad, kad bija pārliecinājies, ka neesmu policijas datubāzē,
es varēju viņam parādīt, ka man priekšējā sēdeklī sēž dvīnis.
Taču, pat mums aizbraucot, viņa sejas izteiksmē varēja redzēt,
ka viņš bija pārliecināts, ka es par kaut ko izsprūku sveikā.
Mūsu domas ir grūti mainīt, ja reiz esam pārliecināti.
Tāpēc pēc neveiksmes justies sagrautam un sakautam varētu būt ļoti dabiski,
bet jūs nedrīkstat ļauties pārliecībai, ka jums nekas neizdosies.
Jums jācīnās ar bezpalīdzības sajūtu.
Jums jāiegūst kontrole pār situāciju.
Jums jāizraujas no šī negatīvā loka, vēl pirms tas sācies.
Mūsu prāti un mūsu sajūtas
nav tie uzticamie draugi, par kādiem tos uzskatījām.
Tie drīzāk ir kā ļoti svārstīgi draugi,
kas vienubrīd var būt pilnībā atbalstoši, bet jau nākamajā — ļoti nepatīkami.
Es reiz strādāju ar kādu sievieti,
kura pēc 20 gadu laulības un ārkārtīgi neglītas šķiršanās
beidzot bija gatava savam pirmajam randiņam.
Viņa internetā bija iepazinusies ar puisi, un viņš šķita jauks un veiksmīgs,
un pats galvenais, šķita, ka viņš bija viņā ļoti ieķēries.
Viņa bija ļoti satraukta, viņa nopirka jaunu kleitu,
un viņi satikās glaunā Ņujorkas bārā.
Pēc 10 minūtēm vīrietis pieceļas un pasaka:
„Es neesmu ieinteresēts,” un aiziet prom.
Atraidījums ir ārkārtīgi sāpīgs.
Sieviete bija tik ļoti sāpināta, ka nespēja pakustēties.
Viņa spēja vien piezvanīt draudzenei.
Lūk, ko teica draudzene: „Nu, ko tad tu gaidīji?
Tev ir lieli gurni, tev nav nekas interesants sakāms,
kādēļ lai tāds izskatīgs un veiksmīgs vīrietis jebkad satiktos
ar tādu neveiksminieci kā tu?”
Šokējoši, vai ne? Ka draudzene var būt tik nežēlīga.
Bet būtu daudz mazāk šokējoši,
ja es pateiktu, ka tā nebija draudzene, kas to teica.
To teica sieviete pati sev.
Tas ir kas tāds, ko darām mēs visi, jo īpaši pēc atraidījuma.
Mēs visi sākam domāt par visiem saviem trūkumiem un nepilnībām,
kas mēs vēlētos būt, kas mēs nevēlētos būt,
mēs sevi apsaukājam.
Varbūt ne tik bargi, taču mēs visi tā darām.
Interesanti, ka mēs tā darām, jo mūsu pašvērtējums jau tā ir cietis.
Kādēļ lai mēs gribētu to ievainot vēl vairāk?
Fizisku ievainojumu mēs tīši nepasliktinātu.
Jūs nesagrieztu roku un neizdomātu: „O, es zinu!
Es paņemšu nazi un mēģināšu iegriezt vēl dziļāk.”
Taču ar psiholoģiskiem ievainojumiem mēs tā visu laiku darām.
Kāpēc? Sliktas emocionālās higiēnas dēļ.
Jo psiholoģiskā veselība mums nav prioritāte.
Mēs zinām no neskaitāmiem pētījumiem, ka tad, kad mūsu pašvērtējums ir zemāks,
mēs esam neaizsargātāki pret stresu un trauksmi,
ka neveiksmes un atraidījumi sāp vairāk,
un, lai no tiem atgūtos, vajag ilgāku laiku.
Tāpēc, piedzīvojot atraidījumu, pirmais, ko vajadzētu darīt,
ir atjaunot savu pašvērtējumu,
nevis pievienoties Cīņas klubam un to sašķaidīt.
Izjūtot emocionālas sāpes,
izturieties pret sevi ar tādu pašu līdzjūtību,
kādu sagaidītu no patiešām laba drauga.
Mums jānoķer savi neveselīgie psiholoģiskie paradumi un tie jāmaina.
Viena no neveselīgākajām un biežāk sastopamajām ir ruminēšana.
Ruminēt nozīmē atgremot.
Tas ir tad, kad uz jums sabļauj priekšnieks
vai profesors klasē liek justies stulbam, vai jums ar draugu ir liels strīds,
un jūs vienkārši nespējat beigt atkal un atkal prātā izspēlēt šo ainu
dienām, dažkārt pat nedēļām ilgi.
Ruminēšana par sarūgtinošiem notikumiem šādi var viegli kļūt par ieradumu,
un tas ir ļoti dārgs ieradums.
Jo, pavadot tik daudz laika,
koncentrējoties uz sarūgtinošām un negatīvām domām,
jūs patiesībā pakļaujat sevi būtiskam riskam
iedzīvoties klīniskajā depresijā, alkoholismā, ēšanas traucējumos
un pat sirds un asinsvadu slimībās.
Problēma ir tāda, ka vēlme ruminēt var šķist ļoti spēcīga un ļoti svarīga,
tāpēc šo paradumu ir grūti pārtraukt.
Es to ļoti labi zinu,
jo mazliet vairāk nekā pirms gada es pats iedzīvojos šajā paradumā.
Redziet, manam dvīņubrālim diagnosticēja ne-Hodžkina limfomu III stadijā.
Viņa vēzis bija ārkārtīgi agresīvs.
Viņam viscaur uz ķermeņa bija redzami audzēji.
Un viņam bija jāuzsāk smags ķīmijterapijas kurss.
Es nespēju pārstāt domāt par to, ko viņš pārcieta.
Es nespēju pārstāt domāt par to, cik ļoti viņš cieta,
lai arī viņš ne reizi nesūdzējās.
Viņam bija neiedomājami pozitīva attieksme.
Viņa psiholoģiskā veselība bija apbrīnojama.
Es biju fiziski vesels, bet psiholoģiski — sagrauts.
Bet es zināju, kas jādara.
Pētījumi saka, ka pietiek pat ar divu minūšu novēršanos,
lai pārvarētu tā mirkļa vēlmi ruminēt.
Un tā, ikreiz, kad man ienāca prātā satraucoša, skumja, negatīva doma,
es piespiedu sevi koncentrēties uz kaut ko citu, līdz vēlme pārgāja.
Un nedēļas laikā mans skats uz dzīvi pilnībā mainījās,
un kļuva pozitīvāks un cerīgāks.
Deviņas nedēļas pēc ķīmijterapijas uzsākšanas
manam brālim veica izmeklēšanu,
un es biju viņam līdzās, kad viņš saņēma rezultātus.
Visi audzēji bija izzuduši.
Viņam bija jāiziet vēl trīs ķīmijterapijas kursi,
taču mēs zinājām, ka viņš izveseļosies.
Šis attēls ir uzņemts pirms divām nedēļām.
Rīkojoties, kad esat vientuļš,
mainot savu reakciju uz neveiksmi,
sargājot savu pašvērtējumu,
cīnoties ar negatīvu domāšanu,
jūs ne vien sadziedēsiet savas psiholoģiskās brūces,
jūs veidosiet emocionālo noturību, jūs zelsiet.
Pirms simts gadiem cilvēki sāka piekopt personīgo higiēnu,
un paredzamā dzīvildze
pāris gadu desmitos pieauga par vairāk nekā 50 procentiem.
Es ticu, ka mūsu dzīves kvalitāte var augt tikpat krasi,
ja mēs visi sāktu piekopt emocionālo higiēnu.
Vai varat iedomāties, kāda būtu pasaule,
ja visi būtu psiholoģiski veselāki?
Ja būtu mazāk vientulības un depresijas?
Ja cilvēki zinātu, kā pārvarēt neveiksmes?
Ja viņi justos labāki un spējīgāki?
Ja viņi būtu laimīgāki un piepildītāki?
Es varu, jo šādā pasaulē es vēlos dzīvot,
un tāda ir pasaule, kādā vēlas dzīvot arī mans brālis.
Un, ja vien jūs kļūsiet zinošāki un mainīsiet dažus vienkāršus paradumus,
šādā pasaulē varam dzīvot mēs visi.
Liels paldies.
(Aplausi)